КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
справа №  761/23330/16-ц
провадження № 22-ц/824/15177/2019
 
27  лютого 2020  року                                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суду складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г. М.,
суддів:  Рейнарт І. М.,  Семенюк Т. А.
за участю секретаря Примушка  О. В. 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про встановлення порядку користування приміщеннями, за апеляційною скаргою  ОСОБА_3   на рішення  Шевченківського  районного суду м. Києва від 09 серпня 2019 року у складі судді  Осаулова А. А.,
встановив:
 
В червні 2016 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про  припинення  спільної  часткової власності на  приміщення, виділення  частки у праві власності в натурі,  визнання  права власності на  виділене  майно,  а саме: приміщення 1 - сходи, площею 17,6 кв.м., приміщення 1а - підсобна, площею 16, 9 кв.м., приміщення 11 - більярдна, площею 66,0 кв.м., приміщення 12 - кухня, площею 12,3 кв.м., приміщення 13 - санвузол, площею 1,8 кв.м., приміщення 8 - басейн, площею 118 кв.м., приміщення 8а - підсобна, площею 2,5 кв.м., приміщення 9 - санвузол, площею 3,2 кв.м., приміщення 9а - підсобна, площею 1, 6 кв.м., приміщення 10 - сауна, площею 6,3 кв.м., що становить в загальному 246, 2 кв.м. та знаходяться   в житловому  будинку  за адресою:  АДРЕСА_1 . 
Ухвалою  Шевченківського  районного  суду  м. Києва  від  18 вересня  2018  року   вказаний позов  залишено  без розгляду. 
В жовтні 2016  року    ОСОБА_1 , ОСОБА_2   звернулися до суду з зустрічним позовом до  ОСОБА_3 , в якому просили встановити наступний порядок користування приміщеннями: виділити у спільне користування сторін приміщення, що знаходяться на цокольному поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 і позначені у технічному паспорті на садибний будинок від 31.01.2014 як:  приміщення 1 - сходи, площею 17,6 кв.м., приміщення 1а - підсобна, площею 16, 9 кв.м. - позначене як «кухня»; приміщення 8 - басейн, площею 118 кв.м. - фактично має площу 116, 8 кв.м.; приміщення 8а - підсобна, площею 2,5 кв.м.; приміщення 9 - санвузол, площею 3,2 кв.м. - фактично має площу 6,0 кв.м.; приміщення 9а - підсобна, площею 1, 6 кв.м. - взагалі відсутнє;  приміщення 10 - сауна, площею 6,3 кв.м.;  приміщення 11 - більярдна, площею 66,0 кв.м.,  приміщення 12 - кухня, площею 12,3 кв.м. - позначене як «топочна»;  приміщення 13 - санвузол, площею 1,8 кв.м.
Посилались  на  ті підстави,  що  29 грудня 2009  року   між   ОСОБА_15    та ОСОБА_1    було укладено  договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом   Київського  міського  нотаріального  округу  Крижановською  В. П. 
За умовами  вказаного  договору  ОСОБА_1   отримала  у власність 8/100  часток  житлового  будинку  АДРЕСА_1 .
30 червня  2011 року  між  ОСОБА_15   та ОСОБА_2 було укладено  договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом   Київського  міського  нотаріального  округу  Крижановською  В. П. 
За умовами  вказаного  договору  ОСОБА_2    отримав  у власність 1/100  частку  житлового  будинку   АДРЕСА_1 .
Відповідач  ОСОБА_3   та  треті особи ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14  також  є співвласниками  вказаного  будинку. 
Зазначали, що  спірні  приміщення неможливо  виділити  в натурі  виключно  на користь  ОСОБА_3   без порушення  прав інших співвласників  будинку на користування ними, оскільки   вони є  нежитловими (допоміжними)  приміщеннями, в них  не  проживають  люди і вони не  є  ізольованою квартирою, в них  розташовані всі необхідні засоби життєзабезпечення та нормального функціонування будинку, ними  користуються   всі сторони по справі з  дати набуття права  власності, вони   були  збудовані  за  рахунок  всіх співвласників. 
Посилаючись  на  вказані  обставини та положення  ст.21, 24,  41  Конституції  України,  ст. 319,  358 ЦК  України   просили   позов  задовольнити. 
Рішенням Шевченківського  районного суду м. Києва від 09 серпня 2019 року позов задоволено. 
Встановлено порядок користування приміщеннями, що знаходяться на цокольному поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 та позначені у технічному паспорті на вказаний будинок від 31.01.2014 року як:  приміщення 1 - сходи, площею 17,6 кв.м.; приміщення 1а - підсобна, площею 16, 9 кв.м. - позначене як «кухня»; приміщення 8 - басейн, площею 118 кв.м. - фактично має площу 116, 8 кв.м.; приміщення 8а - підсобна, площею 2,5 кв.м.; приміщення 9 - санвузол, площею 3,2 кв.м. - фактично має площу 6,0 кв.м.; приміщення 9а - підсобна, площею 1, 6 кв.м.; приміщення 10 - сауна, площею 6,3 кв.м.; приміщення 11 - більярдна, площею 66,0 кв.м., приміщення 12 - кухня, площею 12,3 кв.м. - позначене як «топочна»; приміщення 13 - санвузол, площею 1,8 кв.м., виділивши вказані приміщення у спільне користування співвласників цього будинку, а саме:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .
Вирішено   питання  розподілу  судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на   неправильне  застосування    норм матеріального  права, порушення  норм процесуального  права, просить скасувати  рішення Шевченківського  районного суду м. Києва від 09 серпня 2019 року  та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.
Свої доводи мотивує тим, що   будинок по АДРЕСА_1 є житловим будинком та  належить   власникам на праві  спільної часткової  власності. Реалізація  права власності на   житловий  будинок  регулюється  нормами  глави 26  ЦК  України, а не  Законом  України "Про особливості здійснення  права власності у багатоквартирному  будинку"  та Законом України "Про  об`єднання  співвласників багатоквартирного  будинку".
Приміщення, якими володіють співвласники будинку,  не  виділені в натурі та не є квартирами у відповідності до вимог ч.1 ст. 382 ЦК України.
Зазначив, що   житловий  будинок  знаходиться  на земельній ділянці, яка не відведена для обслуговування багатоквартирного житлового будинку.
Також зазначив, що  укладаючи  договори купівлі-продажу  та  дарування,  позивачі,  відповідач та треті особи визначили порядок   користування  та володіння   частками у майні, для чого здійснювалася їх конкретизація. Всупереч  даним договорам, не  розриваючи,  не  визнаючи їх  недійсними, суд  змінив порядок   користування    частками у майні.  Враховуючи,  що  співвласникам були  виділені  конкретні  частки у майні,  виділення  додаткових приміщень перевищує  розмір  їх часток  та посягає   на право користування   спірними  приміщеннями, які  відповідають  частці у майні   відповідача. 
Судом  також не  взято  до  уваги,  що  житловий  будинок  був  реконструйованим, що  свідчить про  неможливість  встановлення  порядку  користування   приміщеннями, які в ньому   розташовані.  
Крім того, приміщення щодо яких встановлено порядок користування,  виділені у натурі, внаслідок чого утворено два самостійні об`єкти права власності: приміщення АДРЕСА_2 та квартира  АДРЕСА_3 ,  та зареєстровані  на праві власності за ОСОБА_3 , що  підтверджується  інформаційною довідкою.
Також вважає, що суд першої інстанції  вийшов за межі заявлених позовних вимог. 
Висновок експерта КНДІСЕ за № 16859/16-44/22994-23005/17-44 від 30.11.2017 року здійснений без належного та легітимного огляду об`єкта дослідження, зокрема цокольного поверху  будинку по АДРЕСА_1 , у зв`язку з  чим  виникають  сумніви у його  правильності та об`єктивності. 
У  відзиві на  апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1   просить  відмовити у задоволенні  апеляційної скарги. 
Свої доводи мотивує тим,  що  будинок по  АДРЕСА_1   було  збудовано  у 2009  році  ОСОБА_15   (батьком  відповідача)  на  підставі відповідної  проектної  документації та дозволу  на виконання  будівельних робіт із  будівництва житлового   будинку  та господарських  будівель і споруд  від  28.08.2007  №1291-Шв/Ш, який  переоформлено  Інспекцією Державного  архітектурно-будівельного контролю у м. Києві  на  дозвіл  від  17.07.2009  №1508-Шв/Ш.
В подальшому, 08.09.2009  Інспекція замовнику будівництва ОСОБА_15 видала  свідоцтво  про  відповідність  збудованого    об`єкта проектній  документації,  вимогам державних  стандартів, будівельних  норм і правил №2600000288, яким засвідчено   відповідність закінченого  будівництвом  об`єкта: "Будівництво  приватного  житлового  будинку   на  АДРЕСА_1 " та підтверджено  його готовність  до  експлуатації.
З первинного   технічного  паспорту, оформленого  після  завершення  будівництва,  вбачається та підтверджено   висновком КНДІСЕ за результатами  проведення  судової   будівельно-технічної експертизи №16859/16-44/22994-23005/17-44  від  30.11.2017,  що за своїм   об`ємно-планувальним (проектним)  рішенням  та у відповідності до Державного  класифікатора,  зазначений об`єкт  нерухомого майна  класифікується  за класом 1122.2 "Будинки багатоквартирні  підвищеної  комфортності, індивідуальні".
Фактично з моменту спорудження  цього  об`єкту нерухомого майна  він  був  житловим  будинком, який містив  окремі ізольовані  квартири. Разом  з тим,  в Державному  реєстрі   існувала  реєстрація  житлового  будинку  як цілісного  об`єкту житлової  нерухомості за однією  особою,  без реєстрації  прав власності на  квартири,  які фактично  були наявними в будинку. За цих обставин  протягом  2009-2013 років ОСОБА_15 здійснив відчуження  часток  у праві власності на  цей  житловий будинок  на  користь позивачів та третіх осіб. За наслідками цих договорів   кожен  із  набувачів часток  житлового  будинку  отримав у користування   індивідуально  визначені  приміщення, які фактично  були  окремими квартирами. Відповідно  до  положень ст. 382  ЦК  України квартирою є  ізольоване  помешкання  в житловому  будинку,  призначене  та придатне  для  постійного  у ньому  проживання. 
Вважає, що  суд  першої інстанції  дійшов правильного  висновку про те, що  на  вказаний будинок  поширюється  дія Закону  України "Про  особливості  здійснення  права власності  у багатоквартирному будинку", яким  встановлено,  що   багатоквартирний будинок - це  житловий  будинок,  в якому  розташоване  три чи більше  квартири.  Співвласниками багатоквартирного будинку є власники  квартир або  нежитлових приміщень  у ньому. 
Та обставина,  що  житловий  будинок  по  АДРЕСА_1   як об`єкт нерухомого  майна  був побудований  на  земельній ділянці, яка належала  забудовнику на праві приватної власності,  не  може свідчити про те, що на  ній не  може  бути  здійснено  будівництво  багатоквартирного  будинку. 
 Наявність  у співвласників житлового   будинку  по  АДРЕСА_1   права власності на  відповідні частки у праві власності на  земельну  ділянку, на  якій розташований будинок, не  позбавляє  позивачів права  на  встановлення  порядку  користування  допоміжними (нежитловими) приміщеннями,  що знаходяться  на  цокольному поверсі  житлового  будинку, співвласниками яких вони є.
Також  зазначила,  що  відповідач є  власником  12/100 та 17/100 часток  житлового  будинку  по  АДРЕСА_1 ,  а доводи про  його  володіння   спірними приміщеннями  на  підставі договорів  дарування  є безпідставними, оскільки права на нерухоме майно,  які підлягають  державній  реєстрації,   виникають  з моменту такої реєстрації. 
Оскільки   співвласниками житлового  будинку  є 13 фізичних осіб, нотаріально  посвідченого  договору  між ними про  порядок   володіння  та користування   спільним майном   відповідно  до  їх  часток  у праві спільної  часткової  власності  відповідно  до  вимог ст. 358 ЦК  України не укладалось,   доводи відповідача  про  незастосування  судом  положень цього  Закону  є  необґрунтованими. 
Також зазначила, що рішенням  Шевченківського  районного  суду  м. Києва  від  17 вересня  2018 року  скасовано  реєстрацію прав власності за ОСОБА_3 на  приміщення,  в тому числі  і спірні,  а тому  доводи останнього  про  добросовісне  володіння  спірним майном  вважає безпідставними.
Вважає необґрунтованими  доводи відповідача  в частині виходу  суду за межі  позовних вимог, оскільки  відсутність   приміщень 9а - підсобна,  площею 1,6 кв.м.,  та фактична  відмінність площ  приміщення  8  - басейн,  приміщення  - 9  - санвузол,   від  позначених  у останньому  технічному паспорті 2014 року,  не  позбавляє   співвласників права користування  відповідними частинами спільного  нерухомого майна  та права відновити приміщення  до первинного стану. 
У  відзиві на  апеляційну  скаргу  представник позивачів,  третіх осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,  ОСОБА_8 , ОСОБА_18 ,   ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,  ОСОБА_13   - адвокат М. О. Можаєв  просив залишити апеляційну  скаргу  без задоволення,  а рішення  суду  першої  інстанції без змін. 
Зазначив, що  доводи відповідача про  те, що   будинок  по  АДРЕСА_1   оформлювався як  житловий, а не багатоквартирний, спростовується  тим,  що  у серпні - вересні 2017 року  ним було  здійснено  поділ  мансардного  поверху  та часток у цокольному  поверсі та утворені  нові об`єкти нерухомого майна, а саме  квартири № 1,2, 3,4 та приміщення  АДРЕСА_2 ,розташовані  за  цією адресою. 
Також зазначив, що  за згодою  всіх співвласників   будинку  спірні  приміщення  були збудовані  за їх рахунок, пропорційно  частці  кожного  із співвласників. Відсутність  технічної можливості виділити ці приміщення  в натурі  підтверджено  і висновками судової експертизи в даній справі.  За змістом  ст. 358 ЦК  України,    при виникненні конфліктної  ситуації, яка унеможливлює   добровільне  встановлення   порядку користування  спільним майном  між  співвласниками,   такий порядок  користування  може встановити суд. 
Вважає, що  суд першої інстанції  не  виходив за  межі позовних вимог,  оскільки  резолютивна  частина рішення  повністю відповідає  позовним вимогам,  визначеним у позовній заяві. 
У відзиві на  апеляційну  скаргу  третя особа ОСОБА_6 просить відхилити апеляційну  скаргу  та залишити оскаржуване   судове рішення  без змін.
Зазначила, що  після  відчуження   ОСОБА_15   відповідних часток  житлового  будинку  на  користь  інших осіб, за  співвласниками   право власності на    жодне із індивідуально  визначених  приміщень в житловому  будинку  не  реєструвалось. На час  укладення  відповідних  договорів    об`єкти нерухомого майна  (частки)  відчужувались   за вартістю, що  вдвічі перевищувала   ринкову вартість.  З боку продавця така ціна  обґрунтовувалась наявністю  окремого  дитячого майданчика,  тренажерної зали із спортивними тренажерами, басейну, сауни, більярдної  та іншими допоміжними  приміщеннями.  За згодою  всіх  співвласників  будинку  вказані  приміщення  були збудовані  за їхній рахунок,  пропорційно   частці  кожного  із співвласників. На   підтвердження  цієї обставини  надана  розписка ОСОБА_15   від 19.04.2011, відповідно  до  якої  ОСОБА_1   передала останньому   матеріали на  суму 150 000 грн на благоустрій будинку. Благоустрій будинку  складається  з ремонту басейну, більярдної,  дороги до  будинку,  благоустрою коло   будинку.  Тривалий час  співвласники будинку  користувались  спірними приміщеннями, окремі з яких  забезпечують  життєдіяльність всього  житлового  будинку. 
Також зазначила, що  статтею  377  ЦК  України визначено,  що  до особи, яка набула право  власності  на  житловий будинок (крім багатоквартирного),  будівлю  або споруду, переходить   право  власності, право користування  на земельну  ділянку, на якій вони  розміщені,  без зміни  її цільового   призначення  в обсязі та на  умовах,  встановлених  для попереднього  землевласника (землекористувача).
Разом з тим,  ОСОБА_19   подарував  всю земельну  ділянку   за договором  від 15.09.2015  на користь  свого сина  ОСОБА_3 .  Кожен  із співвласників  відновлював свої права власності на частку земельної ділянки   в судовому  порядку.  Відповідні  позови  задоволені,  судові рішення  набрали законної  сили. 
 Крім цього, рішенням  Шевченківського районного  суду  м. Києва  у справі  №761/34735/17, залишеним без змін  постановою Київського   апеляційного  суду від 11 квітня  2019 року,    встановлено,  що  на вказаний  будинок   розповсюджується  дія Закону  України "Про  особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку";   реєстрація права власності за ОСОБА_3    на квартири АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8   та приміщення  АДРЕСА_2   у будинку, що перебуває  у спільній  власності, була вчинена  без дотримання  вимог чинного  законодавства;  приміщення  виділеної квартири АДРЕСА_8   фактично  є  допоміжними приміщеннями  спірного  будинку,  відносяться  до   спільної сумісної  власності  співвласників будинку  та можуть  експлуатуватись виключно  в порядку,  передбаченому  законодавством  для реалізації  права спільної  власності. 
В судовому  засіданні представники  ОСОБА_3     апеляційну скаргу  підтримали та просили її  задовольнити.
Позивачі ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_8 ,  ОСОБА_14 ,  їх представники  та представники  третіх осіб   ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 , ОСОБА_20 , ОСОБА_11 ,  ОСОБА_13 , ОСОБА_12 ,   просили  відмовити у задоволенні  апеляційної скарги,  рішення  суду  першої інстанції  залишити без змін.
Третя особа ОСОБА_9   в судове засідання  не  з`явилась, про день, час та місце  розгляду справи  повідомлена  судом  належним чином.  
Переглянувши  справу за наявними в ній доказами,  перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів  дійшла  висновку,  що апеляційна  скарга   підлягає задоволенню з таких підстав. 
Як вбачається  з матеріалів справи  та встановлено судом, 29 грудня  2009  року   між  ОСОБА_15   (продавець)  та ОСОБА_1   (покупець) укладено   договір  купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом   Київського міського  нотаріального  округу Крижановською  В. П., за умовами якого   продавець передає у власність, а покупець приймає  і зобов`язується  оплатити  на  умовах,  передбачених  цим договором, 8/100  часток  житлового  будинку за номером  АДРЕСА_1 (а.с.28-28 т.1). 
Відповідно  до  п.  2 цього  договору,   будинок,  частка якого  відчужується, належить  продавцеві на  праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про  право власності, виданого  Головним управлінням житлового  забезпечення виконавчого органу Київської  міської ради  (КМДА)10 листопада  2009  року  на підставі Наказу  Головного  управління  житлового  забезпечення  від 09  листопада  2009 року  №1703-С/ЖБ (бланк  серії  НОМЕР_1);  право  власності зареєстровано  за продавцем  Комунальним підприємством   "Київське міське бюро  технічної інвентаризації та реєстрації  права власності на  об`єкти нерухомого майна" 13 листопада    2009 року.
За заявою власника відчужується  : 62/12,10 кв.м.- санвузол;  61/10,10  кв.м. - санвузол; 60/23,2 кв.м. - житлова; 58/11,10 кв.м. - коридор;  59/26,90 кв.м. - житлова;  57/20,30  кв.м. - житлова; 56/65,20 кв.м. - вітальня; 1/9 частина   приміщення  14/33,30  кв.м. - сходова клітина,  1/9  частина  приміщення  34/28,70  кв.м.-  сходова клітина;  1/9  частина приміщення  55/24,60 кв.м.  - сходова клітина, що  складає 8/100 частин  житлового  будинку (п.3 договору).
Вищевказаний житловий будинок  знаходиться  на  земельній ділянці площею  0,1000 га, кадастровий номер  земельної ділянки  8000000000:91:109:0270, яка належить продавцеві  на підставі Державного  акту на право  власності  на  земельну  ділянку  серії  КВ №148139, виданий  Головним  управлінням  земельних ресурсів Київської  міської  державної  адміністрації 12 вересня  2003 року,  акт зареєстровано в Книзі   записів реєстрації  державних актів  на право  власності  на  землю та на право  постійного  користування  землею,  договорів  оренди землі  за №01-7-00163.  Відповідно  до  ст. 377  ЦК України  до особи,  яка набула право  власності на  житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право  власності, право  користування  на земельну   ділянку, на якій вони розміщені, без зміни  її цільового призначення  в обсязі  та на  умовах,  встановлених для   попереднього  землевласника (землекористувача).
За погодженням  сторін  ціна, за  якою  здійснюється  продаж  8/100  часток  житлового  будинку  за цим договором, становить  662 000 грн. Сторони свідчать,  що вони обізнані  стосовно  ринкових  цін  на  аналогічні  житлові  будинки (частку житлового  будинку);  на їх  власний розсуд  визначена в цьому  договорі  вартість   саме цієї частки житлового  будинку  є  справедливою і відповідає  її  дійсній вартості (  п.  6 договору).
Судом  також встановлено,  що  13 червня  2011 року  між  ОСОБА_15   (продавець)  та  ОСОБА_2   (покупець)   укладено   договір  купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом   Київського міського  нотаріального  округу Крижановською  В. П., за умовами якого   продавець передає у власність, а покупець приймає  і зобов`язується  оплатити  на  умовах,  передбачених  цим договором, 1/100  частку житлового  будинку за номером  АДРЕСА_1 (а,с.48-49 т.1). 
Відповідно  до  п.  2 цього  договору,   будинок,  частка якого  відчужується, належить  продавцеві на  праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про  право власності, виданого  Головним управлінням житлового  забезпечення виконавчого органу Київської  міської ради  (КМДА)10 листопада  2009  року  на підставі Наказу  Головного  управління  житлового  забезпечення  від 09  листопада  2009 року  №1703-С/ЖБ (бланк  серії  НОМЕР_1);  право  власності зареєстровано  за продавцем  Комунальним підприємством   "Київське міське бюро  технічної інвентаризації та реєстрації  права власності на  об`єкти нерухомого майна" 13 листопада    2009 року.
За заявою власника відчужується  : 1/4 частка приміщення  №4 -  гараж, площа  якого  - 69,2 кв.м.,  що  складає  1/100  частку  житлового  будинку (п.3 договору).
Вищевказаний житловий будинок  знаходиться  на  земельній ділянці площею  0,1000 га, кадастровий номер  земельної ділянки  8000000000:91:109:0270, яка належить продавцеві  на підставі Державного  акту на право  власності  на  земельну  ділянку  серії  КВ №148139, виданий  Головним  управлінням  земельних ресурсів Київської  міської  державної  адміністрації 12 вересня  2003 року,  акт зареєстровано в Книзі   записів реєстрації  державних актів  на право  власності  на  землю та на право  постійного  користування  землею,  договорів  оренди землі  за №01-7-00163.  Відповідно  до  ст. 377  ЦК України  до особи,  яка набула право  власності на  житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право  власності, право  користування  на земельну   ділянку, на якій вони розміщені, без зміни  її цільового призначення  в обсязі  та на  умовах,  встановлених для   попереднього  землевласника (землекористувача).
У зв`язку з тим, що  на  момент укладання  цього  договору  на земельну  ділянку  на якій розташовано  житловий будинок,  частка якого   відчужується, накладено  заборону  відчуження  нерухомого майна, за домовленістю сторін   право  власності земельної  ділянки  буде  оформлено    окремим договором  в майбутньому ( п.  4 договору).
За погодженням  сторін  ціна, за  якою  здійснюється  продаж  1/100  частки  житлового  будинку  за цим договором, становить  89 350 грн. Сторони свідчать,  що вони обізнані  стосовно  ринкових  цін  на  аналогічні  житлові  будинки (частку житлового  будинку);  на їх  власний розсуд  визначена в цьому  договорі  вартість   саме цієї частки житлового  будинку  є  справедливою і відповідає  її  дійсній вартості (  п.  6 договору).
Житловий будинок,  частка якого  відчужується,   перебуває  у спільній  частковій  власності з ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ,  які відмовилися від переважного  права придбання   вищевказаної  частки відповідно до  ст. 362 ЦК  України (п.7  договору).
Судом  також встановлено, що  ОСОБА_3 є співвласником  часток  цього  житлового  будинку. 
Так, згідно з договором  дарування  від 11 грудня  2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського   міського  нотаріального  округу  Бондар  Т.М., за реєстровим №3068, останній  є власником  12/100 частин будинку  по  АДРЕСА_1 ,  що   складаються з: приміщення 1-сходи, площею 17,6 кв.м., приміщення 1а - підсобна, площею 16,9 кв.м.; приміщення 8 - басейн, площею 118 кв.м.; приміщення 8а - підсобна, площею 2,5 кв.м.; приміщення 9 - санвузол, площею 3,2 кв.м.; приміщення 9а - підсобна, площею 1,6 кв.м.; приміщення 10 - сауна, площею 6,3 кв.м.; приміщення 11 - більярдна, площею 66 кв.м., приміщення 12 - кухня, площею 12,3 кв.м.; приміщення 13 - санвузол, площею 1,8 кв.м., загальною площею  246,1 кв.м,  що  складає 12/100 житлового будинку та МЗК 1/100 приміщення № 14 - сходова клітина, площею 0,3 кв.м. (а.с. 6-7 т.1).
Згідно  з  договором  дарування  від 15 вересня  2015 року, посвідченим приватним нотаріусом  Київського міського  нотаріального  округу  Бондар  Т. М.,  за реєстровим №2135,  ОСОБА_3   є  власником  17/100 часток житлового  будинку  за АДРЕСА_1 , що  складаються  з таких приміщень: ѕ частини приміщення  4 - гараж,  9/10 частини  приміщення 65 -коридор,  та МЗК 3/10 частини  приміщення  14 -сходова  клітина,  43/100 частини  приміщення  34 - сходова клітина, 39/50 частини приміщення  55 -сходова клітина (а.с.8-9 т.1). 
Треті особи у справі є співвласниками  житлового  будинку  у відповідних частинах,  визначених у дробовому вираженні.
Ухвалюючи рішення про виділення  у  спільне  користування  співвласників  будинку  АДРЕСА_1 приміщень, що  знаходяться на  цокольному поверсі та складаються  з  приміщень: : приміщення 1-сходи, площею 17,6 кв.м., приміщення 1а - підсобна, площею 16,9 кв.м.; приміщення 8 - басейн, площею 118 кв.м.; приміщення 8а - підсобна, площею 2,5 кв.м.; приміщення 9 - санвузол, площею 3,2 кв.м.; приміщення 9а - підсобна, площею 1,6 кв.м.; приміщення 10 - сауна, площею 6,3 кв.м.; приміщення 11 - більярдна, площею 66 кв.м., приміщення 12 - кухня, площею 12,3 кв.м.; приміщення 13 - санвузол, площею 1,8 кв.м., суд першої  інстанції виходив  з того, що згідно  з висновком  судової  експертизи вказані  приміщення   належать  до категорії  допоміжних (нежитлових)  приміщень будинку.  Правовий режим допоміжних  приміщень  та приміщень загального  користування  у дво-або багатоквартирному будинку  визначений у ст. 382 ЦК  України; такі приміщення  призначені  для задоволення  потреб усіх власників  квартир  та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку;   усі власники квартир  та нежитлових  приміщень у багатоквартирному будинку  є співвласниками на праві спільної  сумісної  власності  спільного майна  багатоквартирного  будинку; приміщення, якими користуються  співвласники (позивачі та треті особи у справі)  можуть  бути виділені  в натурі  для експлуатації приміщень у якості  самостійних  житлових, а  саме як квартири (у багатоквартирному житловому  будинку);  автономна  експлуатація приміщень - квартир можлива виключно за умови  користування  загальнобудинковими  мережами та допоміжними приміщеннями  багатоквартирного  житлового  будинку;  усі співвласники  мають рівні   права в частині  користування  майном,  що  є у спільній  частковій   власності  відповідно до їх часток;  допоміжні   приміщення  є спільним майном  будинку,  призначені  для обслуговування  потреб  усіх  співвласників, не можуть  бути виділені  у користування  одному із співвласників,  усі співвласники  будинку  щомісяця пропорційно  оплачують  поточні  витрати  на  належне  утримання таких  приміщень.  
Колегія суддів  не  може погодитись  з такими висновками   суду  першої інстанції  з огляду  на таке.
Відповідно  до  положень ч.1 ст.15 ЦК України  кожна особа має  право  на  захист   свого  цивільного права у разі його  порушення,  невизнання  або  оспорювання. 
Статтею  16 цього  Кодексу передбачено,  що  кожна  особа  має право  звернутися  до  суду  за захистом  свого  особистого  немайнового  або  майнового  права та інтересу. 
 За змістом  положень указаних норм права  суд шляхом  вчинення провадження  у справах  здійснює  захист  осіб, права та охоронювані  законом інтереси яких   порушені  або  оспорюються. Розпорядження  своїм правом  на  захист  є приписом  цивільного  законодавства  і полягає в наданні  особі, яка вважає  свої права порушеними, невизнаними або  оспорюваними,  можливості  застосувати  способи захисту,  визначені  законом  або  договором.
Встановивши наявність  в особи, яка звернулася з позовом,  суб`єктивного  матеріального  або  охоронюваного  законом   інтересу,  про захист яких подано позов,  суд з`ясовує  наявність  чи відсутність  факту їх  порушення  або   оспорення  і відповідно  ухвалює  рішення  про  захист   порушеного  права або  відмовляє позивачу в захисті,  встановивши безпідставність та (або)  необґрунтованість  заявлених  вимог. 
Як вбачається  зі змісту заявлених позовних вимог, останній  спрямовано на захист   права  позивачів,  як  співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 , що належить  сторонам та третім особам на  праві спільної часткової  власності.
Судом встановлено,  що  спірний будинок   будувався як  садибний (індивідуальний)  житловий будинок, право власності на   який  належало   ОСОБА_15 .  
Подальше  відчуження часток   у праві власності на вказаний  житловий  будинок з  зазначенням у відповідних договорах  технічних   характеристик   приміщень, які  переходили у фактичне  користування   кожного  із набувачів,  не є  підставою  для зміни його правового  статусу  на  багатоквартирний будинок  в розумінні  Закону  України «Про особливості  здійснення права власності у багатоквартирному будинку». 
Та обставина,  що  в  приміщеннях  1а, 9,  9а, 11  будинку  знаходиться   загальнобудинкова  ввідна  електрична  шафа, інженерна  мережа  з запірною арматурою, пристроями  розподілу та обліку, не є беззаперечним доказом    віднесення   вказаних приміщень, а  також приміщень  спортзалу  з басейном, комори, сауни, більярдної, кухні    до допоміжних   приміщень   багатоквартирного будинку. 
Доступ   співвласників  будинку  до систем, які забезпечують   експлуатацію приміщень  будинку, якими  вони користуються, не може  бути  забезпечено  шляхом  визначення  права  спільного користування спірними приміщеннями, що  є складовою частиною   права власності відповідача. 
Право  власності   ОСОБА_3 ,   яке він  набув відповідно  до  договору  дарування  від 11 грудня  2013 року, яким визначено  конкретні  приміщення,  що  передавались  в дар,   під час розгляду  даної справи спростовано не  було. 
З огляду  на те,  що  вказаний будинок  будувався не  як  багатоквартирний будинок,  а як приватний будинок, судом  першої  інстанції  невірно  застосовано  Закон України   «Про особливості  здійснення права власності у багатоквартирному будинку» до  правовідносин,  що виникли між сторонами, не  враховано,  що  право    власності  на  окремі квартири в будинку  зареєстровано не  було. 
Та обставина,  що  будинок не  належить  до  багатоквартирного  свідчить  і той  факт,  що  при переході права  власності на  частину  житлового  будинку,  до  співвласників будинку перейшло  і право  власності на  земельну  ділянку,  на  якій він  розміщений,  у відповідності до  ст.377  ЦК  України, що  виключає  застосування до правовідносин   сторін положення  Закону  України «Про особливості  здійснення права власності у багатоквартирному будинку». 
Так,  рішенням  Шевченківського районного  суду  м. Києва   від 04 липня  2017 року  (справа №761/27879/16-ц)  на  підставі ч.1 ст. 120 ЗК  України,  ст.377 ЦК  України   визнано  право  власності  ОСОБА_1   на 12/100  частин  земельної ділянки, загальною  площею  0,1 га, що  знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .
Рішенням  Шевченківського районного  суду  м. Києва   від 27 квітня   2016 року  (справа №761/38573/15-ц)  також  на  підставі вказаних  правових норм  визнано  право  власності  ОСОБА_2    на 1/100  частину  земельної ділянки, загальною  площею  0,1 га, що  знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .
Інші  особи, які придбали частки у житловому  будинку  за  адресою:  АДРЕСА_1 , також  набули право власності на   земельну  ділянку у  відповідних  частках у праві власності на  житловий будинок  на  підставі судових рішень,  які набрали законної  сили. 
Отже,  позивачі та треті особі по справі погодилися, що  правовідносини між сторонами  регулюються нормами  ЦК  України, які регулюють   перехід права на  земельну  ділянку   у разі  набуття  права власності на  житловий будинок (крім багатоквартирного),  що на  ній розміщений. 
Враховуючи вказану  обставину,  відсутні  правові підстави  для  врахування  висновку експерта  за результатами проведення  судової будівельно-технічної експертизи від  30.11.2017, який ґрунтувався на   положеннях    Закону України   «Про особливості  здійснення права власності у багатоквартирному будинку». 
Відповідно  до  ч.1 ст. 356  ЦК  України власність  двох чи більше осіб  із визначенням  часток  кожного  з них  у праві власності є спільною  частковою власністю.
Відповідно  до  ст.  358 ЦК України  право  спільної  часткової  власності здійснюється  співвласниками будинку  за  їхньою  згодою.  Співвласники можуть  домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Як вбачається зі змісту укладених  договорів,  останні  містили визначення  конкретних приміщень,  які відчужувались на користь  сторін по справі та третіх осіб. 
Таким чином, особи, які набули право власності  на  частки в житловому  будинку, фактично  визначили порядок володіння та   користування  спільним майном, у відповідності   до  їхніх часток  у праві спільної часткової власності.
Враховуючи викладене, виділення  спірних приміщень в спільне  користування  всіх  співвласників призведе  до  порушення прав  ОСОБА_3 , як їх  власника відповідно до  договору  дарування, який  ніким не  оспорений та є  чинним. 
Відповідно  до статті 1 Першого  протоколу  до Конвенції  про захист прав людини і основоположних  свобод, ратифікованого  Законом  України  від 17 липня  1997 року, кожна  фізична  особа або  юридична  особа  має право  мирно  володіти своїм майном. Ніхто  не  може бути позбавлений своєї власності інакше  як в інтересах  суспільства і на  умовах, передбачених  законом  і загальними принципами міжнародного права.   
Оскільки  договір  дарування  спірного  майна  було  зареєстровано  у  порядку,  визначеному  чинним  законодавством, доводи   позивачів про те, що  у відповідача  відсутнє  право  власності   на частку  в будинку,  що  складається зі  спірних приміщень,  є  необґрунтованими. 
Будинок  після завершення  будівництва був зареєстрований  як власність  ОСОБА_19 у повному обсязі,  тому подальше відчуження  частин цього  будинку  не  є підставою для  перереєстрації  права власності особи на  окремі нежитлові приміщення.  
Суд першої  інстанції  не звернув належної уваги  на  вказані обставини,  що призвело  до   неправильного  вирішення  спору. 
Судом  встановлено,  що  рішенням  Шевченківського районного  суду  м. Києва  від  17 вересня  2018 року, залишеним без змін постановою  Київського  апеляційного  суду  від  11 квітня  2019 року  та  постановою Верховного  Суду  від  23 грудня  2019 року  (справа №761/34735/17),  визнано   протиправним та скасовано рішення  реєстратора Державного підприємства «СЕТАМ» Хиби А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 21 серпня 2017 року на квартири  АДРЕСА_5 АДРЕСА_9 , зареєстровані на праві власності за ОСОБА_3 ; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Київської філії КП «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області Осиповича І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 20 вересня 2017 року на квартиру АДРЕСА_3 , зареєстровану на праві власності за ОСОБА_3 , а також рішення цього ж державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 вересня 2017 року на цю ж квартиру  АДРЕСА_8  за ОСОБА_3 ; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Київської філії КП «Новозаводське» Новозаводської сільської ради Пулинського району Житомирської області Осиповича І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 вересня 2017 року на приміщення АДРЕСА_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 29 грудня 2015 року ОСОБА_3 на житлове приміщення мансардного поверху житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в місті Києві Тарнавської С. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 грудня 2015 року на мансардний поверх житлового будинку АДРЕСА_1 ; скасований запис про право власності індексний номер 12836825 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Вказане  судове  рішення  обґрунтовувалося тим, що до  матеріалів справи долучено заяви, за якими надано згоду  на  переобладнання  (реконструкцію) мансарди двома співвласниками будинку  з  тринадцяти, а вісім співвласників  надали свою згоду на  переобладнання  (реконструкцію)  мансарди виключно  на  користь  ОСОБА_15 , а інші троє  співвласників  ( ОСОБА_2 , ОСОБА_8 ,  ОСОБА_11 ) взагалі  не  надали своєї згоди на  реконструкцію мансарди, а лише   на  належне ОСОБА_15    приміщення. Доказів того,  що ОСОБА_15 , а в подальшому  і ОСОБА_3 були власниками мансарди суду не надано,  як і не надано  доказів того,  що  подарована  відповідачу частина будинку  містила  мансардний поверх.   Також  встановлено,  що Департамент  державної  архітектурно-будівельної  інспекції   у м. Києві  документів  дозвільного  та/або  декларативного  характеру,  які надають  право  замовникам будівництва на виконання   будівельних робіт  із реконструкції  будинку  АДРЕСА_1   не  видавав та не  реєстрував. Також суд  зазначив,  що  державна  реєстрація  права власності  на виділену  частку  ОСОБА_3   без оформлення  співвласниками будинку  договору  на  виділ у натурі  частки з нерухомого спільного майна   та письмової заяви або договору  співвласників про  розподіл  часток  у спільній власності на  зазначений будинок здійснена  з порушенням  законодавства. 
Обставини,  встановлені   рішенням  суду  в даній справі, не  мають  преюдиційного  значення при розгляді  справи про   встановлення  порядку користування  спірними приміщеннями  будинку  АДРЕСА_1 , що  знаходяться на  цокольному поверсі цього  будинку, оскільки  стосувались  іншого  предмету та підстав позову.  
Верховний Суд, зазначаючи в постанові  від  23 грудня  2019  року  про те, що судами першої та апеляційної інстанції   було  встановлено, що  спірний будинок  є фактично багатоквартирним будинком,  а його  співвласниками є  власники  квартир, які є  власниками й всіх його  підсобних  та нежитлових  приміщень, не зробив будь-яких правових  висновків щодо статусу спірного  нерухомого майна. 
Посилання  в рішенні  суду  на ту обставину,  що  будинок  фактично  є багатоквартирний, не  може  мати своїм правовим наслідком  визнання  за  позивачами та третіми особами  права  на  користування   спірним нерухомим майном,  яке є складовою  права власності відповідача. 
Крім цього, приміщення, якими   володіють  співвласники будинку, не  виділені  в натурі  та не  є квартирами в розумінні  ч.1 ст.382 ЦК  України. 
Позивач ОСОБА_1 та інші  співвласники  будинку  не  зареєстрували  своє право  власності  на належні  їм  приміщення, як квартири.
При цьому  позивач ОСОБА_2    не є власником     будь-якого  житлового  приміщення  в будинку, останнім   не надано  доказів,  що 1/4 частка  приміщення  №4 - гаражу була  реконструйована  у житлове  приміщення.
За таких підстав до  правовідносин,  що виникли між сторонами, не можуть застосовуватися правові норми,  які  передбачають  право   власників  квартир  у багатоквартирному житловому будинку на  приміщення,  які призначені  для забезпечення  потреб  усіх власників квартир, а також власників  нежитлових   приміщень, які розташовані  у такому будинку. 
Доводи   позивачів  та третіх осіб   про те,  що   спірні  приміщення  будувалися  за їх рахунок , пропорційно  частці кожного  із співвласників, є недоведеними. 
Надана  на  підтвердження вказаної обставини  розписка ОСОБА_15   від 19.04.2011 р.  про те, що  він  отримав  від ОСОБА_1   матеріали на  суму 150 000  грн   на благоустрій будинку, а саме  ремонт басейну,  більярдної,  дороги до  будинку,  благоустрою навколо будинку, не  є належним та достатнім доказом  на  підтвердження  вказаної обставини, в тому  числі  і з огляду  на  час набуття  вказаною особою  права власності на  частку в цьому  будинку  (а.с.  102 т. 1).
Та обставина,  що  співвласники будинку  користувались  спірними приміщеннями, не  може  слугувати самостійною підставою  для  виділення  вказаних приміщень у спільне  користування співвласників будинку. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України суд
 
Постановив: 
 
Апеляційну  скаргуОСОБА_3  задовольнити.
Рішення Шевченківського  районного суду м. Києва від 09 серпня 2019 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення. 
У задоволенні  позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про встановлення порядку користування приміщеннями відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття,  може  бути оскаржена  до  Верховного Суду   протягом  тридцяти днів  з дня  складення  повного  судового  рішення. 
Повний текст постанови складено 10 березня  2020 року. 
 
Суддя-доповідач:                                                                   Г. М.  Кирилюк 
 
Судді:                                                                                      І. М.  Рейнарт 
                                                                                     
                                                                                                Т. А. Семенюк