Єдиний унікальний номер 234/15107/19 
Номер провадження 22-ц/804/1544/20        

Головуючий у 1 інстанції Чернобай А.О.                                            Єдиний унікальний номер 234/15107/19
Доповідач  Папоян В.В.                                                                            Номер провадження 22-ц/804/1544/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Біляєвої О.М., Тимченко О.О., 
за участю секретаря Гладуха О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (головуючий у 1 інстанції суддя Чернобай А.О., повний текст рішення складено 10.02.2020 року), 

В С Т А Н О В И В :
У вересні 2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 12 травня 2014 року між сторонами було укладено договір позики. За умовами договору позивач передав, а відповідач узяв у борг грошові кошти у розмірі 15000 доларів США. 
Умовами договору позики від 12.05.2014 року строк повернення позики не було встановлено. У зв`язку з чим, 22.07.2019 року він направив на відомі йому адреси відповідача відповідні листи з вимогою повернути грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, або еквівалент даної суми у національній валюті України – гривні за офіційним курсом НБУ станом на день платежу протягом 30 днів від дня отримання вимоги. Вимоги про повернення позики були отриманні відповідачем, у тому числі остання вимога була отримана 02.08.2019 року. Але, у вказаний тридцятиденний строк від дня отримання вимоги, а також по теперішній час відповідач суму позики не повернув. 
У зв`язку з чим просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму неповернутої позики за договором від 12.05.2014 року у розмірі 15000 доларів США та понесені судові витрати.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 12.05.2014 року в сумі 4 606,90 доларів США. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права,  просив рішення суду змінити, а саме стягнути на його користь з відповідача 15000 доларів США, а також документально підтверджені судові витрати. 
В обґрунтування доводів зазначає, що судом не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі, висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Судом безпідставно прийнято до уваги надані відповідачем у якості доказів часткового повернення боргу платіжні доручення про перерахування ним на рахунок позивача грошових коштів. Зазначені суми були сплачені відповідачем за договором позики від 01.03.2012 року, тобто передбачені іншою домовленістю між сторонами, строк виконання зобов`язання за яким сплинув раніше, тоді як строк виконання зобов`язання за договором позики від 12.05.2014 року на час перерахування грошових коштів, ще не наступив.
Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове.
Інші особи, які приймають у справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про отримання поштового відправлення на ім`я ОСОБА_2 та заявою ОСОБА_1 про розгляд справи у його відсутність. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ст.. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 12 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, якій оформлено у письмовій формі у вигляді розписки, що містить особистий підпис відповідача. Відповідно до розписки ОСОБА_1 узяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15000 доларів США. Строк виконання зобов`язання за договором позики в розписці не визначено. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами по справі.
Відповідно до ст. 509 ЦК України це зобов`язання, тобто правовідносини в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Згідно із ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
Частиною другою статті 1049 ЦК України визначено, що у разі, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. 
22 липня 2019 року позивачем на ім`я ОСОБА_2 на адресу АДРЕСА_1 була направлена вимога про повернення грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США або еквівалент даної суми у національній валюті України – гривні за офіційним курсом НБУ станом на день платежу протягом 30 днів від дня отримання вимоги. Аналогічні вимоги у той же день були направлені позивачем на інші відомі адреси відповідача, а саме: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Зазначені вимоги були отриманні ОСОБА_2 02 серпня 2019 року та 25 липня 2019 року, відповідно, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
Крім того, з матеріалів справи убачається, що між сторонами по справі 01 березня 2012 року було укладено договір позики, якій оформлено у вигляді розписки за яким ОСОБА_2 узяв у ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 5000 Євро на строк 1 місяць до 01.04.2012 року плюс комісійні у розмірі 250 Євро. 
За період часу з 02.06.2017 року по 30.05.2019 рік ОСОБА_2 на картковий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_1 було перераховано грошові кошти у загальному розмірі 280 662, 96 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №Р24А237115613А57371 від 02.06.2017 року, №50478179592496316136 від 05.07.2017 року, №Р24А269637151А63215 від 07.08.2017 року, №Р24А284910633А25106 від 07.09.2017 року, №Р24А298879790А23437 від 03.10.2017 року, №Р24А315462041А79818 від 03.11.2017 року, №Р24А332029471А84601 від 04.12.2017 року, №Р24А351098063А48762 від 09.01.2018 року, №50478179579039524872 від 06.02.2018 року, №Р24А382389821А44776 від 06.03.2018 року, №50478179533693045720 від 10.04.2018 року, №50478179554357209600 від 04.05.2018 року, №50478179575768085995 від 29.05.2018 року, №Р24А446092247А12621 від 06.07.2018 року, №50478179531266844630 від 01.08.2018 року, №50478179560505316877 від 04.09.2018 року , №Р24А491186143А32442 від 05.10.2018 року, №50478179509937922537 від 31.10.2018 року, №50478179541058483929 від 06.12.2018 року, №50478179569464241404 від 08.01.2019 року, №50478179589482733152 від 31.01.2019 року, №50478179513549175657 від 28.02.2019 року, №50478179541161636028 від 01.04.2019 року, №50478179570697666082 від 05.05.2019 року, №50478179592356924916 від 30.05.2019 року.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини пов`язані з договором позики за яким відповідачем було частково виконано зобов`язання по поверненню боргу та у період з 02.06.2017 року по 30.05.2019 рік було перераховано на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі у розмірі 280 662,96 грн. (еквівалент 10393,10 доларів США). Тому на час ухвалення рішення суду сума заборгованості за договором позики від 12.05.2014 року складає 4606,90 доларів США.
Проте з таким висновком суду не можна погодитися у повному обсязі з наступних підстав.
Загальними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Аналогічний тягар доведення заперечень проти позову покладається на відповідача.
Таким чином, обставиною, яка підлягає доказуванню у даній справі позивачем  є факт передання позивачем відповідачу у борг грошової суми у розмірі 15 000 доларів США, та саме відповідачем – факт виконання зобов`язання. 
Заперечуючи проти позову відповідач наполягає на частковому поверненню ним спірної суми та зазначає, що ним були сплачені позивачу грошові кошти у сумі 280662,96 грн., та як на підтвердження цієї обставини надає наведені вище платіжні доручення. Проте зі змісту цих платіжних не убачається, що грошові кошти були перераховані позивачу саме на виконання зобов`язання за договором позики від 12 травня 2014 року. З матеріалів справи убачається, що між сторонами існують правовідносини, які виникли з інших підстав, у тому числі з договору позики від 01.03.2012 року. Позивач заперечує, що перераховані йому за цими платіжними дорученнями грошові кошти стосуються договору позики, якій є предметом спору у даній справі та зазначає, що це є виконанням зобов`язання боржником за попереднім договором позики від  01.03.2012 року. Перерахування грошових коштів за вказаними платіжними доручення відбувалось раніш ніж вимога про повернення боргу. Інших доказів дострокового та належного виконання спірних зобов`язань відповідачем не надано.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тобто поясненнями сторін, показаннями свідків, тощо не може доводитися факт виконання чи невиконання зобов`язання за наявності договору, підписаного сторонами. 
На підтвердження вимог про стягнення неповернутої суми позики, як доказ цієї обставини, позивачем надано оригінал розписки про отримання спірної суми, яка написана особисто відповідачем по справі. 
Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією яка викладена постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року по справі № 628/3909/15|61-42915св18.
Дослідивши розписку від 12 травня 2014 року апеляційний суд, дійшов висновку, що вона є борговим документом і підтверджує зобов`язання ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі у сумі 15000  протягом 30 днів від дня отримання вимоги тобто до 02 вересня 2019 року. 
За таких обставин, апеляційний суд виходить з того, що оскільки оригінал боргової розписки перебуває у позивача і належних доказів повернення боргу відповідач не надав, то суд попередньої інстанцій помилково дійшов до висновку щодо часткового задоволення вимог.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19).
Такі висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 235/5555/16-ц (провадження № 61-28858св18) та від 15 січня 2020 року справа № 758/7747/13-ц (провадження № 61-48665св18).
Відповідно до положень статей 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України позовні вимоги є обґрунтованими та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернута сума позики у розмірі 15 000 доларів США.
Таким чином, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Задовольняючі апеляційну скаргу, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та виходячи зі ставок судового збору, передбачених ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору у розмірі 3794,53 грн. за подання позовної заяви та у розмірі 5684,28  грн. за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст..ст. 367, 374, 376, 382, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 06 лютого 2020 року скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 12 травня 2014 року в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 3794,53  грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 5684,28 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                                               В.В. Папоян

                                                                                                          О.М. Біляєва 

                                                                                                          О.О. Тимченко 

Повний текст постанови складений 23 червня 2020 року

Суддя-доповідач                                           В.В. Папоян