Постанова
Іменем  України 
 
21 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 362/5270/14-ц
провадження № 61-3686св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,               
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Васильківська міська рада Київської області, Васильківська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_4 ,
позивач - ОСОБА_4 ,
відповідачі: Васильківська міська рада, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І. від 21 січня 2019 року, 
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати за ним право власності на ј об`єкта незавершеного будівництвом - будинок АДРЕСА_1 . Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки площею 0,06 га в АДРЕСА_1 . Він фактично прийняв спадщину, оскільки на момент смерті батька проживав разом з ним та своєю матір`ю - відповідачем ОСОБА_2 , за вищевказаною адресою, володіє спадковим майном (має ключі від будинку, доступ до господарства, можливість там вільно перебувати та проживати), але не може оформити спадщину в нотаріальній конторі, оскільки на будинок відсутні правовстановлюючі документи. За такими документами він звернувся до своєї матері, але вона відмовила йому в їх наданні, мотивуючи це тим, що вона останні 12 років проживала з його батьком без реєстрації шлюбу, але однією сім`єю як чоловік та дружина, допомагала йому по господарству, тому має намір  оформити будинок на себе. Однак, як йому відомо, указаний будинок будувався батьком особисто, у офіційному шлюбі він у цей час не перебував, тому вважає, що цей будинок був його особистою власністю і він входить до складу спадщини після смерті батька.
 
У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому з урахуванням уточнених вимог, просила встановити факт її проживання зі ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з липня 2002 року до серпня 2014 року, визнати недобудований будинок за адресою АДРЕСА_1 , їх спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на Ѕ даного об`єкта незавершеного будівництва, та виключити цю частку із спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 . Свої вимоги позивач мотивувала тим, що з липня 2002 року до серпня 2014 року, проживала однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрацію шлюбу зі ОСОБА_5 і в цей час вони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки. І саме за час спільного проживання побудували спільний будинок, який не встигли ввести в експлуатацію.
 
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, у якому просила: визнати недобудований будинок в АДРЕСА_2 , що побудований в період з 1990 по 1991 року спільною сумісною власністю її та померлого ОСОБА_5 , виключити зі спадкової маси Ѕ частки будівельних матеріалів, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , визнати право власності за нею на Ѕ будівельних матеріалів як гарантованої частки позивача в спільному майні її та померлого ОСОБА_5 , які розташовані  в АДРЕСА_2 , виключити зі спадкової маси Ѕ частки будівельних матеріалів, які розташовані в                     АДРЕСА_2 ; визнати право власності за позивачем на Ѕ будівельних матеріалів як гарантованої частки померлого ОСОБА_5 в спільному майні позивача та померлого, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , визнати право власності за позивачем на Ѕ будівельних матеріалів як гарантоване частки померлого ОСОБА_5 в її спільному майні та померлого, на підставі домовленості померлого з нею в зв`язку з самостійним утриманням позивачем спільної доньки ОСОБА_3 , після фактичного припинення шлюбних відносин. 
 
Зазначала, що спірний будинок було побудовано під час її шлюбу із            ОСОБА_5 на земельній ділянці, розташованій по АДРЕСА_2 , яка була надана ОСОБА_5 на сім`ю з двох осіб - на нього та неї. Після розлучення зі ОСОБА_5 вони майно не ділили.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від                06 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ј об`єкта незавершеного будівництва - будинок АДРЕСА_1 .
 
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 14 серпня 2014 року. Визнано об`єкт незавершеного будівництва  - будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю                      ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу спільної сумісної власності право власності на Ѕ об`єкта незавершеного будівництва - будинок АДРЕСА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки ОСОБА_1 не може оформити спадщину після смерті свого батька. Щодо вимог зустрічного позову ОСОБА_2 суд вважав, що останньою надано обґрунтовані та беззаперечні докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 у період липня 2002 року до серпня 2014 року, факт ведення ними спільного господарства та будівництва спірного будинку по                               АДРЕСА_2 , а тому позов підлягає до задоволення, але частково, оскільки діючим законодавством факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу встановлений лише з січня 2004 року.
 
Вимоги позову ОСОБА_4 суд уважав не доведеними, а тому прийшов до висновку, що в його задоволенні необхідно відмовити.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2018 року скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_2 та в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 , в зазначеній частині постановлено нове судове рішення. Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Васильківська міська рада Київської області, Васильківська міська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частку нерухомості у спільній власності. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 . Вирішено питання про судовий збір. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нову постанову дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог ОСОБА_2 та підставність вимог, заявлених ОСОБА_4 щодо визнання за нею права власності на Ѕ частини незавершеного будівництва по АДРЕСА_2 . 
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
 
У лютому  2019 року  ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не взяв до уваги те, що між фактичним припиненням шлюбних відносин у 1993 році (як стверджує сама ОСОБА_4 ) та смертю ОСОБА_5 в 2014 році, минув 21 рік, тобто за цей період ОСОБА_5 мав можливість і міг частково чи повністю добудувати спірний об`єкт недобудови, тобто характеристики й обсяг майна, на яке вирішила претендувати                    ОСОБА_4 , могло змінитися. Оскільки спірний будинок на момент розлучення ОСОБА_4 зі ОСОБА_5 був недобудований та незавершений, то спільним майном подружжя можна було б вважати лише якусь кількість будівельних матеріалів, які були придбані в період шлюбу. Також суд не застосував до позовної заяви ОСОБА_4 наслідки пропуску строку подання позову, хоча остання не довела ані причин поважності його пропуску, ані того, що вона не знала і не могла знати про порушення своїх прав.
 
Судові рішення в частині вирішення первісних позовних вимог ОСОБА_1 до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).
 
Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить зазначену касаційну скаргу задовольнити, скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Зазначає, що суд безпідставно не застосував наслідки пропуску ОСОБА_4 строку позовної давності.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від                     26 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 362/5270/14-ц з Васильківського міськрайонного суду Київської області.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 18 жовтня 1986 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на даний час ОСОБА_4 , зареєстрували шлюб, у період якого якого                            ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька - ОСОБА_3 , які після реєстрації шлюбу у 2009 році змінила прізвище на ОСОБА_3 .
 
Також ОСОБА_5 мав сина ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та матір`ю якого є ОСОБА_2 (на даний час ОСОБА_2 ).
 
16 жовтня 1989 року виконавчий комітет Васильківської міської Ради народних депутатів Київської області прийняв рішення № 421 про виділення земельної ділянки із земель земфонду під будівництво індивідуальних житлових будинків ОСОБА_5 , склад сім`ї якого 2 особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_12 (на даний час ОСОБА_4 ), 1965 року народження - дружина, що проживають по АДРЕСА_4 , земельну ділянку площею - 600 кв.м. по вул. Пархоменка ( на даний час О. Лістрового ), під будівництво індивідуального житлового будинку по типовому проекту Ко-5К-М5, житловою площею - 66 кв.м., загальною - 101,66 кв.м.
 
30 жовтня 1989 року виконавчий комітет Васильківської міської Ради народних депутатів Київської області та ОСОБА_5 (забудовник), уклали Типовий договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності, за умовами якого останньому надавалась земельна ділянка в безстрокове  користування для будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 ) загальною площею 600 кв.м. 
 
Шлюб між подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_13 розірвано 23 вересня 1994 року за актовим записом № 140.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, про що складено відповідний актовий запис № 395.
 
Діти ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які є спадкоємцями першої черги, звернулись до Васильківської міської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті батька, про що17 вересня 2014 року заведено спадкову справу. Також із заявою про прийняття спадщини після смерті                  ОСОБА_5 звернувся його брат ОСОБА_14 .
 
Спадковим майном, щодо якого відкрилась спадщина після померлого ОСОБА_5 , є незавершене будівництво, яке розташоване на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , яка була надана останньому на підставі рішення 16 жовтня 1989 року виконавчого комітету Васильківської міської ради народних депутатів Київської області № 421 про виділення земельної ділянки із земель земфонду під будівництво індивідуальних житлових будинків на склад сім`ї якого 2 особи: ОСОБА_5 та ОСОБА_13 (на даний час ОСОБА_4 ), 1965 року народження - дружина.
 
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи, проведеної ТОВ «Судова незалежна експертиза України» № СЕ-1-1-419.16 від 26 серпня 2016 року, ступінь готовності обстежуваного будинку АДРЕСА_1 , станом на момент  проведення обстеження складає - 85%. Встановити початок будівництва основних конструктивних елементів будинку                      № 128а (за окремими матеріалами справи № 126 а) по АДРЕСА_2 (фундаменту, стін та даху) і як наслідок і як наслідок з якого часу він відбувся технічно неможливо. При цьому, приймаючи до уваги копії документів щодо купівлі будівельних матеріалів для будівництва спірного будинку № 126А ( №128А) по АДРЕСА_2 (перелік викладений у висновку) при умові достовірності  наданих  вищевказаних накладних та при умові, що дійсно будівельні матеріали, вказані у накладних були використані при будівництві досліджуваного будинку в той же час, що й були придбані можна припустити, що орієнтовний час початку будівництва початок 1990-х років, приблизно 1992 рік.
 
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                       2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого                    2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.
 
Відповідно до статті 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
 
Частиною третьою статті 368 ЦК України також визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті                     22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).
 
В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частково. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.
 
Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-66цс13 від 18 вересня 2013 року.
 
Відповідно до положень статті 70 СК України, що відповідає положенням і статті 28 КпШС України, передбачається, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Установлено, що ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 , у 1989 році отримав земельну ділянку на сімю із 2 осіб: себе та дружину ( ОСОБА_4 ), площею 600 кв.м., розташовану по АДРЕСА_2 для будівництва житлового будинку.
 
Перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приблизно з початку 1990 року розпочали будівництво житлового будинку відповідно до умов Типового договору, що підтверджується квитанціями на ім`я ОСОБА_5 щодо придбання будівельних матеріалів, висновком експертизи, технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовленого на замовлення ОСОБА_4 КП Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» 22 жовтня 2014 року.
 
Указані докази відповідають пункту 4 Типового договору, укладеного ОСОБА_5 30 жовтня 1989 року, яким визначено, що для зведення будівлі забудовник зобов`язаний приступити протягом одного року і вести будівельні роботи з таким розрахунком, щоб усе будівництво повністю було закінчено не пізніше трьох років з дня підписання даного договору (тобто до серпня 1992 року), а тому є належними та допустимими щодо дати будівництва житлового будинку, ступінь готовності якого складає 85%, тобто під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 
 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за життя майно не ділили, а отже, правильними є висновки апеляційного суду про те, що спірне незавершене будівництво є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому позивач ОСОБА_4 має право власності на Ѕ частку вказаного майна.
 
Даний висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-47цс16, за яким за позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
 
Установлено, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_4 , ОСОБА_5 інший шлюб не реєстрував, будь-яких доказів того, що ОСОБА_5 заперечував право ОСОБА_4 на спірний житловий будинок матеріали справи не містять, тому правильними є висновки апеляційного суду про те, що відсутні підстави застосовувати до позову ОСОБА_4 строк позовної давності, як про це зазначає                      ОСОБА_2 .
 
Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 суд виходив з такого.
 
Частинами 1, 2 статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.  
 
Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором.
 
Частиною 2 вказаної статті визначено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
 
Апеляційний суд, аналізуючи надані ОСОБА_2 докази на підтвердження позовних вимог в сукупності з наведеними вище нормами закону, дійшов обґрунтованого висновку, що наявні в матеріалах справи докази свідчать лише про факт їх знайомства та наявність спільного сина, ОСОБА_1 , періодичне спільне проведення часу, проте не свідчать, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, оскільки докази того, що між ними існували права та обов`язки саме подружжя, матеріали справи не містять.
 
Не доведено ОСОБА_2 і того, що будматеріали для будівлі спірного майна придбавались не ОСОБА_5 та/або ОСОБА_4 за його власні кошти, а внаслідок їх ( ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ) спільної праці як сім`ї, оскільки саме обставини ведення спільного господарства, побуту та бюджету є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги на судові рішення судів попередніх інстанцій
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визначає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
 
Оскільки оскаржуване судове рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ураховуючи, що ухвалою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 26 березня 2019 року зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому дія вказаного судового рішення підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 17, 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2019 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: Васильківська міська рада Київської області, Васильківська міська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частку нерухомості у спільній власності, та позову ОСОБА_4 до Васильківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про виключення майна із спадкової маси та визнання права власності на часку майна - залишити без змін.
 
Поновити дію постанови Київського апеляційного суду від 21 січня                      2019 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              М. Є. Червинська
 
                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
 
                                                                                                           В. М. Коротун