ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6264/19  Номер провадження 22-ц/814/1025/20	Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Ачкасової О.Н.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Полтави від 10 грудня 2019 року (час ухвалення судового рішення з 14:03:24 год. до 14:19:35 год., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначено) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, після уточнення вимог, просила суд ухвалити рішення, яким:
визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований за №2135, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. 08.06.2018 року, удаваним правочином;
визнати, що відносини сторін: ОСОБА_2 , з однієї сторони, і ОСОБА_3 , з іншої сторони, регулюються правилами щодо правочину, який ці сторони насправді вчинили, а саме, за договором довічного утримання (догляду), за якими ОСОБА_2 передає ОСОБА_3 у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язується забезпечувати ОСОБА_2 утриманням та (або) доглядом довічно;
визнати, що між сторонами: ОСОБА_2 , з однієї сторони, і ОСОБА_3 , з іншої сторони, замість договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. 01.06.2018 року за реєстром № 1998, фактично було укладено договір довічного утримання (догляду).
Вирішити питання судових витрат.
Заявлені вимоги мотивовані тим, що позивач помилково уклала договір дарування квартири, вважаючи, що підписує фактично договір довічного утримання, однак через рік відповідач, її дочка, пояснила, що в договорі дарування не передбачено її довічне утримання і квартира належить їй повністю без жодних зобов`язань. 

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 10 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. 
Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований за №2135, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. 08.06.2018 року, що укладений між дарувальником ОСОБА_2 та обдарованою ОСОБА_3 . 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. 
Вирішено питання судових витрат. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що ухвалене судом першої інстанції рішення безпосередньо стосується його прав, оскільки йдеться про квартиру, яка частково належить йому згідно рішення Київського районного суду м.Полтави від 21 березня 2018 року, і рішенням цього ж суду від 01.07.2019 року визнано недійсним договір купівлі продажу спірної квартири, укладений 20.03.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та витребувано квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 за № 26535214 .
Вказував, що у справі № 552/5465/18 (справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ) договір дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , був предметом дослідження, проте під час перебування справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом, що можна розцінювати як зловживання процесуальними правами.
Зазначав, що суд першої інстанції при вирішенні спору неправильно застосував норми ст.235 ЦК України, зокрема частини другої цієї статті, не дослідив та не встановив юридичних фактів, з якими закон пов`язує можливість визнання недійсним договору дарування з підстав, заявлених позивачем. 

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_3 і адвокат Колесніков В.О., представник ОСОБА_2 , просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування заперечень апеляційної скарги зазначається, що ОСОБА_1 не є стороною договору дарування, щодо недійсності якого заявлений позов, отже судом не вирішувалося питання про права та обов`язки, особи яка оскаржує рішення.
Окрім того, звертається увага на те, що Верховним Судом зупинено виконання судових рішень у справі № 552/5465/18, на які посилається 
ОСОБА_1 , що ОСОБА_5 мала права на відчуження спірної квартири, оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири укладений між нею і ОСОБА_4 20 березня 2018 року, а рішення суду, яким за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ цієї квартири, набрало законної сили лише 21 червня 2018 року. Отже, ОСОБА_2 , яка придбала спірну квартиру у ОСОБА_5 01 червня 2018 року, є добросовісним набувачем нерухомого майна, а тому мала право розпорядитися ним на свій розсуд.
Ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_3 не були обізнані щодо наявності спору між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 .
Зважаючи на правову позицію Верховного Суду у справі № 755/20923/14-ц (постанова від 03 травня 2018 року), факт відчуження спірної квартири ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_1 не породжує права на її витребування у добросовісного набувача, яким є ОСОБА_2 . 

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Київського районного суду м.Полтави від 21.03.2018 року, яке набрало чинності 21.06.2018 року, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
Судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з 22.11.1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 31.03.2016 року. Під час перебування у шлюбі ними було придбано квартиру під номером АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва по право власності ЯЯЯ / 818591, виданого 27 грудня 2006 року Управлінням житлово-комунального господарства.
Розпорядженням голови Полтавської обласної державної адміністрації 20.05.2016 № 207 «Про перейменування топонімічних назв, демонтаж меморіальних дощок та зображень комуністичної символіки у місті Полтаві» змінено назву АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 . 
Вказана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності. 
Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 01 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 20 березня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Писаковською О.І. 20 березня 2018 року за реєстровим номером 367.
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . 
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 26535214. 
Вирішено питання судових витрат (а.с.75-78).
Судовим рішенням встановлені такі обставини.
20.03.2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що є покупцем, уклали договір купівлі-продажу, згідно якого продавець передає у власність (продає) покупцю, а покупець приймає від продавця (купує) квартиру під номером АДРЕСА_1 , і оплачує її вартість за ціною та у порядку, передбаченому договором. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Писаковською О.І. 20 березня 2018 року та зареєстровано в реєстрі за №367.
01.06.2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_2 квартиру під номером АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 приймає її та сплачує за неї обумовлену грошову суму. Даний договір посвідчено 01 червня 2018 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л., зареєстровано в реєстрі за №1998.
08.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л., зареєстрований у реєстрі за №2135, за яким право власності на вказану квартиру набуто ОСОБА_3 (а.с.6-7).
Укладаючи 20.03.2018 року договір купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_4 діяла недобросовісно, оскільки здійснила розпорядження об`єктом права спільної сумісної власності, достовірно знаючи, що між нею та ОСОБА_1 наявний спір щодо цього нерухомого майна, за яким на наступний день 21.03.2018 року було призначено судове засідання (а.с.79- 83).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції врахував, що відповідач визнала позов, підтвердивши існування між сторонами домовленості про укладення договору довічного утримання. Відмовляючи у задоволенні вимог про застосування до спірних правовідносин правил, якими регулюються правовідносини з договору довічного утримання, суд першої інстанції виходив з того, що договір довічного утримання за законом підлягає нотаріальному посвідченню, а тому відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України він не може бути визнаний дійсним у судовому порядку. 

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.
Щодо права ОСОБА_1 на оскарження рішення суду у цій справі. 
Відповідно до ст.352 ЦПК України особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення порушує їх права чи покладає на них додаткові обов`язки, що у будь-якому випадку тягне несприятливі наслідки для цих осіб.
Висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу. 
Однією із засад цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили (п.7 ч.3 ст.2, ст.18 ЦПК України), при цьому ухвала суду касаційної інстанції про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії (абз.2 ч.8 ст.394 ЦПК України) не скасовує та (або) не зупиняє чинності рішення суду, яке набрало законної сили. 
Судовими рішеннями, які набрали законної сили, у справах № 552/7298/17 і №552/5465/18 за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ спірної квартири, визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , витребувано спірну квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 .
Отже, очевидним є те, що визнання недійсним договору дарування від 08 червня 2018 року, наслідком чого є перехід права власності на спірну квартиру до ОСОБА_2 , безпосередньо впливає на право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру та унеможливлює виконання рішення суду, яке набрало законної сили, у справі №552/5465/18.
По суті, доводи заперечень (відзивів) на апеляційну скаргу зводяться до тверджень про незаконність судових рішень, ухвалених у справі №552/5465/18, проте, зважаючи на положення ст.18, ч.4, ч.5 ст.82 ЦПК України, апеляційний суд не вправі давати оцінку судовим рішенням, які набрали законної сили.
Пунктом четвертим ч.3 ст.376 ЦПК України встановлено, що обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є ухвалення судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Щодо суті спору.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.
За змістом ст.235 ЦК України обов`язковими елементом удаваного правочину є наявність умислу у обох сторін правочину, тобто обидві сторонни усвідомлюють, що вони зовні за взаємною згодою оформлюють один правочин, проте насправді вони бажають настання інших взаємних прав і обов`язків та бажають настання іншого результату ніж той, який мав би настати згідно офіційно укладеного договору. 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як на правову підставу заявлених вимог ОСОБА_2 посилалася на норми ст.235 ЦК України і просила застосувати наслідки, передбачені частиною другої цієї норми.
В обгрунтування заявлених вимог ОСОБА_2 пояснила у позові про існування з відповідачем (її донька) усної домовленості про передачу в власність останній спірної квартири в обмін на її утримання і догляд. Про те, що реально був укладений договір дарування спірної квартири позивач дізналася пізніше, коли відповідач з вересня 2019 року припинила забезпечувати її доглядом та допомогою. 
У суді першої інстанції (а.с.54-46) ОСОБА_2 і ОСОБА_3 пояснили, що не змогли роз`яснити нотаріусу свої дійсні наміри. 
У справі відсутні будь-які докази у розумінні ст.76 ЦПК України, які б підтверджували існування юридичних фактів, що підлягають встановленню для застосування норм ст.235 ЦК України.
У зв`язку з цим визнання позову відповідачем, зважаючи на приписи ч.4 ст.206 ЦПК України, не може бути безумовною підставою для задоволення позову. 
Доводи позовної заяви, пояснення як позивача, так і відповідача у суді першої інстанції, які не є доказами, не дають підстав для висновку, що позивач і відповідач свідомо за взаємною згодою оформили у нотаріуса договір дарування з метою приховати укладення і виконання договору довічного утримання. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, ухваливши нове про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Частиною 1 та п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. 
Згідно ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 , подаючи апеляційну скаргу, сплатив 3 457,81 грн. судового збору (а.с.66).
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена, з ОСОБА_2 необхідно стягнути 3 457,81 грн. на його користь судового збору у відшкодування витрат понесених на сплату судового збору.
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 10 грудня 2019 року у частині задоволених позовних вимог скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований за № 2135, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. 08.06.2018 року, що укладений між дарувальником ОСОБА_2 та обдарованою ОСОБА_3 ..

В іншій частині рішення Київського районного суду м.Полтави від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 457,81 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 06 травня 2020 року.

Головуючий суддя                                                     О.А. Лобов 

         Судді:                                                                             А.І.Дорош

                                                                                                 В.М.Триголов