ОКРЕМА ДУМКА
Суддів Великої Палати Верховного Суду  Лященко Н. П., Британчука В. В., Єленіної Ж. М.,  Прокопенка О. Б.
 
12 березня 2020 року
м. Київ
Справа № 9901/777/18
Провадження № 11-925заі19
 
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладаємо окрему думку.
Рішенням Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 16 серпня 2018 року № 2628/0/15-18 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Святошинського районного суду м. Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України - вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду з позовом до ВРП про визнання протиправним та скасування зазначеного рішення, посилаючись на те, що відповідач під час його прийняття діяв не у спосіб, визначений законом, оскільки ВРП могла звільнити суддю на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України тільки у випадку відсутності раніше прийнятого рішення за поданням Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ). Тобто ВРП не наділено повноваженнями приймати рішення за поданням ВРЮ, на підставі якого вже було прийнято відповідне рішення Верховною Радою України. Внаслідок протиправних дій відповідача здійснено повторне переслідування судді з повторним застосуванням санкції, без наведення в оскаржуваному рішенні жодних мотивів та аргументів  притягнення до дисциплінарної відповідальності, внаслідок чого позивачку звільнено з посади, якої вона не займає. Відповідачем пропущено строк для притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності. 
Рішенням Касаційного адміністративного суду від 9 серпня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою до Великої Палати Верховного Суду, в якій просила скасувати рішення Касаційного адміністративного суду від 9 серпня 2019 року та постановити нове рішення, яким її позов задовольнити, визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 16 серпня 2018 року № 2628/0/15-18 про звільнення позивачки з посади судді.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду від 9 серпня 2019 - без змін.
З висновками Великої Палати Верховного Суду погодитись не можна з таких підстав.
У червні 1987 року ОСОБА_1 обрано народним суддею Ленінградського районного народного суду м. Києва. 
Постановою Верховної Ради України від 19 червня 1997 року № 385/97-ВР позивачку призначено на посаду судді Ленінградського районного суду м. Києва безстроково.
Указом Президента України від 23 жовтня 2001 року №1004/2001 ОСОБА_1 переведено на посаду судді новоутвореного Святошинського районного суду м. Києва.
17 грудня 2015 року ВРЮ розглянула дисциплінарну справу, відкриту за висновком Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції від 9 червня 2015 року № 42/02-15 стосовно судді Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1, та прийняла рішення № 1194/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про її звільнення з посади у зв`язку з порушенням присяги судді.
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення ВРЮ від 17 грудня 2015 року № 1194/0/15-15.
Вищий адміністративний суд України як суд першої інстанції постановою від 20 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задовольнив, визнав незаконним та скасував рішення ВРЮ від 17 грудня 2015 року № 1194/0/15-15.
Верховний Суду України постановою від 25 жовтня 2016 року скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 20 квітня 2016 року та постановив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення ВРЮ від 17 грудня 2015 року № 1194/0/15-15 відмовив.
Тим часом, 13 січня 2016 року подання № 2/0/12-16 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги було внесено ВРЮ до Верховної Ради України. 
На вимогу Президента України 29 вересня 2016 року скликано позачергове засідання Верховної Ради України, на якому заплановано розгляд питання про звільнення суддів, у тому числі судді Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 . 
На цьому засіданні Верховною Радою України прийнято постанову від 29 вересня 2016 року № 1615-VІІІ про звільнення позивачки з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв`язку з порушенням присяги судді.
Наказом в.о. голови Святошинського районного суду м. Києва від 5 жовтня 2016 року № 201/ос ОСОБА_1 відраховано зі штату суддів цього суду наступного робочого дня після закінчення тимчасової непрацездатності у зв'язку з порушенням присяги судді відповідно до постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1615-VІІІ з виплатою компенсації за невикористані відпустки.
ОСОБА_1 оскаржила постанову Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1615-VІІІ в судовому порядку.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 7 червня 2017 року зазначений позов задоволено, визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1615-VІІІ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Святошинського районного суду м. Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.
Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2018 року відмовлено у задоволені заяви Верховної Ради України про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 7 червня 2017 року.
На запит ВРП від 19 липня 2018 року № 24308/0/9-18 ВРП, здійснений на підставі статті 31 Закону України «Про  Вищу раду правосуддя», Верховна Рада України листом від 27 липня 2018 року № 04-29/15-1634 надіслала до ВРП копію подання ВРЮ від 13 січня 2016 року № 2/0/12-16 про звільнення ОСОБА_1 з посади  судді Святошинського районного суду м. Києва.
Розглянувши матеріали цього подання ВРП прийняла рішення від 16 серпня 2018 року № 2628/0/15-18, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді Святошинського районного суду м. Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Ухвалюючи оскаржуване рішення ВРП керувалася, зокрема, положеннями абзацу другого пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя»,  який набрав чинності 5 січня 2017 року. Жодних висновків та мотивів звільнення судді з посади у зв`язку з вчиненням істотного дисциплінарного проступку, грубим чи систематичним нехтуванням обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявленням його невідповідності займаній посадізазначене рішення не містить. 
Разом із тим частина шоста статті 56 глави 6 розділу ІІ Закону України «Про Вищу раду правосуддя» покладає на ВРП обов`язок ухвалити вмотивоване рішення за результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України.
Частиною другою статті 115 Закону України від 2 червня 2016 року 
№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» також встановлено, що факти, які свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРП (її відповідним органом).
За таких обставин ВРП, як повноважний орган для розгляду питання щодо звільнення судді з посади мав самостійно встановлювати всі факти, які свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку ОСОБА_1 та в своєму рішенні від 16 серпня 2018 року № 2628/0/15-18 відобразити власні висновки щодо того, які саме дії судді свідчать про вчинення нею істотного дисциплінарного проступку, навести мотиви та аргументи притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності. 
Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» рішення ВРП про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.
Таким чином, на ВРП покладається обов`язок навести мотиви, з яких вона дійшла певних висновків, та відповідні їм підстави при вирішенні питання про звільнення судді. Наявність такої вимоги про здійснення перевірки мотивів і підстав на цій стадії обумовлена необхідністю забезпечити таку процедуру, яка гарантує об`єктивний та ретельний розгляд питання про притягнення судді до найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, та запобігти можливим зловживанням дисциплінарними провадженнями.
Проте, в оскаржуваному рішенні ВРП від 16 серпня 2018 року № 2628/0/15-18 не встановлено факти, які свідчать про вчинення ОСОБА_1 істотного дисциплінарного проступку та не висвітлено мотиви, з яких ВРП дійшла висновку про звільнення її з посади. Зазначене рішення має формальний характер, в ньому не надано жодної оцінки діям судді, які б свідчили про вчинення нею істотного дисциплінарного проступку, обвинувачення судді у вчиненні проступку не конкретизовано, що позбавило її права захищатися від цього обвинувачення та мало наслідком порушення права позивачки на безсторонній та неупереджений розгляд.
Натомість ВРП в оскаржуваному позивачкою рішенні обмежився посиланням на чинність рішення ВРЮ від 17 грудня 2015 року № 1194/0/15-15.
Відповідно до пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя», матеріали та подання ВРЮ про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» не прийнято рішення Президентом України чи Верховною Радою України, передаються до ВРП для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Суддя, щодо якого до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» ВРЮ внесено подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи Верховною Радою України, звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Як встановлено судами, подання ВРЮ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді № 2/0/12-16 було внесено 13 січня 2016 року до Верховної Ради України, за наслідками розгляду якого 29 вересня 2016 року було прийнято постанову Верховної Ради України № 1615-VІІІ про звільнення позивачки з посади судді Святошинського районного суду м. Києва. У судовому порядку цю постанову було скасовано.
За таких обставин ВРП не мало визначених законом підстав та повноважень для розгляду зазначеного подання та вирішення питання про звільнення позивачки з посади судді, оскільки за наслідками його розгляду Верховна Рада України вже приймала відповідне рішення.
Статтею 52 Закону України від 2 червня 2016 року 
№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» визначено статус судді та встановлено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.
Разом із тим, після скасування в судовому порядку постанови Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року № 1615-VІІІ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, на виконання якої її відраховано зі штату суддів Святошинського районного суду м. Києва наказом від 5 жовтня 2016 року № 201/ос, позивачку не було поновлено  на посаді судді. 
Тобто, на час прийняття оскаржуваного рішення ВРП від 16 серпня 2018 року № 2628/0/15-18 ОСОБА_1 не мала статусу судді у розумінні статті 52 зазначеного Закону та не могла бути звільнена з посади (штатної суддівської посади в одному з судів України), якої вона не обіймала.
Відтак, ВРП не мала повноважень на звільнення позивачки, оскільки пунктом 4 частини першої статті 131 Конституції України, статтями 55, 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» ВРП уповноважено на ухвалення рішення про звільнення судді з посади.
Судами встановлено, що підставою для застосування щодо позивачки дисциплінарного стягнення та прийняття рішення про її звільнення з посади судді стали дії, вчинені під час розгляду кримінальних справ у січні 2014 року. Тобто дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивачки з посади судді, були вчинені нею у січні 2014 року, а рішення про застосування щодо неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ухвалено ВРП у серпні 2018 року. 
Норми Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на час вчинення суддею ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, не передбачали жодних обмежувальних строків притягнення судді до відповідальності за порушення присяги. 
Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» викладено Закон України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в новій редакції, що набрала чинності з 28 березня 2015 року.
За приписами частини четвертої статті 96 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній редакції дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які могли бути застосовані при проведенні провадження щодо звільнення за порушення присяги судді, були передбачені саме положеннями Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд»), які набрали чинності з 28 березня 2015 року.
У частині одинадцятій статті 109 Закону України від 2 червня 2016 року 
№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній на час прийняття ВРП оскаржуваного рішення від 16 серпня 2018 року № 2628/0/15-18,  закріплено аналогічну норму, згідно з якою дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.
Тобто, як на час застосування дисциплінарного стягнення до позивачки на підставі рішення ВРЮ від 17 грудня 2015 року № 1194/0/15-15, так і на час застосування того самого дисциплінарного стягнення за ті самі дії на підставі рішення ВРП від 16 серпня 2018 року № 2628/0/15-18 діяв присічний трирічний строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності з дня вчинення проступку.
Відповідач в силу положень статті 58 Конституції України повинен був застосувати трирічний строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, оскільки його застосування є заходом, який покращує становище судді порівняно з нормою, яка діяла на час вчинення суддею ОСОБА_1 дій,  з якими відповідач пов'язував підстави звільнення її з посади судді, і не встановлювала строк для вирішення питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.
Така правова позиція неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № П/800/310/17 (провадження № 11-2сап18), від 1 листопада 2018 року у справі № 800/493/15 (провадження № 11-635сапс18), від 24 січня 2019 року у справі № 800/156/16 (провадження № 11-627сапс18).
У матеріалах справи відсутні дані про лікарняні чи відпустки позивачки (які підлягали виключенню зі строку, протягом якого суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності), оскільки з жовтня 2016 року позивачка не могла перебувати у таких, адже після скасування постанови Верховної Ради України про її звільнення з виключенням зі штату суду на підставі цієї постанови фактичного поновлення ОСОБА_1 на посаді не відбулося. 
Строк, протягом якого до судді може бути застосовано дисциплінарне стягнення, відноситься до процедурних гарантій, стосується усієї процедури притягнення судді до відповідальності та в силу вимог закону підлягає обов'язковому застосуванню саме під час вирішення питання застосування такого стягнення.
Зі змісту оскаржуваного рішення ВРП від 16 серпня 2018 року № 2628/0/15-18 вбачається, що дисциплінарне стягнення щодо позивачки застосовано після спливу передбаченого законом строку за проступок, вчинений нею у січні 2014 року, однак рішення відповідача не містить відповідних мотивів.
З урахуванням зазначеного, вважаємо рішення ВРП від 16 серпня 2018 року № 2628/0/15-18 необґрунтованим та протиправним, тому Велика Палата Верховного Суду керуючись статтями 315 та 317 КАС України мала б скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове, яким оскаржуване рішення ВРП скасувати, а позов ОСОБА_1 задовольнити. 
 
Судді	Н. П. Лященко     В. В. Британчук     Ж. М. Єленіна     О. Б. Прокопенко