Постанова
Іменем  України 
03 червня 2020 року
м. Київ
справа № 462/6735/16-ц
провадження № 61-48749св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,  
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Лопушанський Ігор Богданович,
відповідачі: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, Львівська міська рада, 
третя особа - ОСОБА_2 ,
особа, яка подала апеляційну скаргу - Львівська місцева прокуратура № 2,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мельничук О. Я., Ніткевича А. В., від 21 червня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 ,  про визнання права власності на гараж загальною площею 49,7 кв. м, який знаходиться біля будинку АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до наказу Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради 
від 12 жовтня  2011 року № 534  житловий будинок АДРЕСА_1 був знятий з балансу міської ради та був переданий власникам приватизованого житла, а саме їй належить на праві приватної спільної часткової власності 21/50 ідеальних часток зазначеного будинку, а інші 29/50 ідеальних часток - третій особі ОСОБА_2 . 
В силу статті 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. На земельній ділянці, на якій розташований зазначений будинок, знаходиться гараж, який використовується нею з 2000 року, для забезпечення її потреб. Гараж повністю забезпечений всіма інженерними комунікаціями: вентиляція, опалення, електропостачання.
Для встановлення відповідності гаража будівельно-технічним, пожежним та санітарним вимогам нею було замовлено та отримано технічні висновки гаражу біля будинку АДРЕСА_1 , згідно яких загальний стан обстежених конструкцій нормальний і вони не потребують проведення ремонту чи посилення.
З урахуванням зазначених обставин, позивач, на підставі частини другої статті 328, частини четвертої статті 344 ЦК України, просила визнати за нею право власності на зазначений гараж.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 16 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.  Визнано за ОСОБА_1 право власності на гараж, який знаходиться біля будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 49,7 кв.м.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач фактично добросовісно заволоділа у 2000 році вже збудованим гаражем, відкрито їм володіла одноособово безперервно протягом 16 років.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури № 2 задоволено. Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 16 лютого 2017 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа - 
ОСОБА_2 , про визнання права власності відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд апеляційної інстанції виходив із безпідставності таких вимог.
Узагальнені доводи касаційної скарги
У грудні 2018 року представник  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не було повідомлено ОСОБА_1 про дату, час і місце проведення судового засідання у суді апеляційної інстанції.  Судом апеляційної інстанції було направлено заявнику виклики у судове засідання за невірною адресою.
Крім того, суд апеляційної інстанції помилково прийняв та розглянув апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури № 2, оскільки не перевірив наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави, не зазначив тих виключних випадків, які надають прокуророві право здійснювати таке представництво. Відсутність в оскаржуваному рішенні (а також в ухвалі про відкриття апеляційного провадження) обґрунтування поновлення тривалого строку на апеляційне провадження є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Судом апеляційної інстанції неправильно тлумачиться норма права, викладена у частині першій статті 344 ЦК України та не враховано частину четверту статті 344 ЦК України, відповідно до якої право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається лише за рішенням суду.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 29 грудня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року, відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 462/6735/16-ц з Залізничного районного суду міста Львова.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                 № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 , подану адвокатом Лопушанським І. Б., на постанову апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України визначено, що судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
Частиною четвертою статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Згідно частини першої та другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Згідно із положеннями частин першої - п`ятої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
За правилами частини першої статті 130 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.
Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку (абзац другий частини шостої статті 128 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 372 ЦПК України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
З матеріалів справи вбачається, що ухвала про відкриття апеляційного провадження у справі від 26 лютого 2018 року разом із апеляційною скаргою, повістка про виклик до апеляційного суду Львівської області на 03 травня 2018 року (а. с. 89, 93), на 21 червня 2018 року (а. с. 101) надсилалися ОСОБА_1 апеляційним судом 03 квітня 2018 року та 10 травня 2018 року відповідно на адресу: АДРЕСА_2 . 
Проте доказів вручення адресату цих повісток матеріали справи не містять, оскільки дані повістки повернулися до суду із відмітками поштового відділення «за закінченням терміну зберігання», а відтак справа була розглянута судом апеляційної інстанції 21 червня 2018 року за відсутності  ОСОБА_1 , яка не була належним чином повідомлена про час і місце слухання справи відповідно до статей 128-130 ЦПК України.
За таких обставин доводи ОСОБА_1 про неналежне її повідомлення про розгляд справи в апеляційному суді є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України). 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України 
з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.  
У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Таким чином, неналежне повідомлення заявника про час та місце розгляду справи в апеляційному суді є порушенням вимоги статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
За таких обставин, ураховуючи вимоги пункту 5 частини першої, частини четвертої статті 411 ЦПК України та доводи касаційної скарги  ОСОБА_1 щодо неналежного повідомлення її про дату, час та місце проведення судового засідання в апеляційному суді, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки справу розглянуто за відсутності заявника, який належним чином не повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і він обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                   М. Є. Червинська
                                                                                                           С. Ю. Бурлаков
                                                                                                           В. М. Коротун