Постанова
Іменем України
 
06 квітня 2020 року
місто Київ
 
справа № 2-21/10
провадження № 61-19216св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2010 року у складі судді Андросова О. М. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Колтунової А. І., Кругової С. С.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У жовтні 2009 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини її матір`ю ОСОБА_3 , яка відкрилася після смерті брата ОСОБА_4 , та визнання права власності на 1/8 частину житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 .
Позивач обґрунтовувала зазначені вимоги тим, що її брату ОСОБА_4 належала 1/2 частка житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 , інша 1/2 частка зазначеного будинку належала її матері ОСОБА_3 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 . 
Барвінківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким вона є спадкоємцем усього майна після смерті ОСОБА_4 , тобто 1/2 частини жилого будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 .
Позивач стверджувала, що ОСОБА_3 заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 не подавала у зв`язку з похилим віком і хворобливим станом, однак на час смерті ОСОБА_4 мати була зареєстрована і проживала з померлим, тому фактично вступила в права спадкоємця.
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 .
02 грудня 2008 року Барвінківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким вона є спадкоємцем усього майна після смерті ОСОБА_3 , тобто 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 .
Постановою державного нотаріуса Барвінківської державної нотаріальної контори від 19 червня 2009 року № 18 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, спадкоємцем якого фактично була ОСОБА_3 після смерті сина ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відмову державний нотаріус обґрунтовував тим, що на зазначене майно 28 жовтня 2001 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом дружині померлого ОСОБА_2 , яка не бажає добровільно скасувати зазначене свідоцтво, чим, на переконання позивача, порушено її права.
Стислий виклад позиції інших учасників справи
Відповідач заперечувала проти задоволення пред`явленого позову у зв`язку з його необґрунтованістю.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2010 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 лютого 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалося тим, що спірне домоволодіння на АДРЕСА_1 складається із двох ізольованих квартир з окремими входами, в яких окремо проживали ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 . Позивач не надала доказів того, що її мати ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину після померлого сина ОСОБА_4 , тому підстави для спадкування позивачем 1/8 частини будинку відсутні.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку у березні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2010 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 лютого 2018 року, ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано не долучив до матеріалів справи та не дослідив докази, надані заявником на обґрунтування заявлених позовних вимог. Також стверджує, що суд першої інстанції зобов`язаний був витребувати матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 . Вважає, що судами неправильно застосовано правила статті 1270 ЦК України.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX. 
За змістом правила частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення суду першої інстанції визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 належала 1/2 частка житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 , інша 1/2 частка зазначеного будинку належала його матері ОСОБА_3 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 у рівних частках є дружина померлого, ОСОБА_2 , дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , мати ОСОБА_3 
ОСОБА_2 подала до Барвінківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, дочки відмовилися від своїх часток у спадщині на користь матері. 
Барвінківською державною нотаріальною конторою 28 жовтня 2001 року видано ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий № 2833), згідно з яким спадкоємцем всього майна після смерті ОСОБА_4 , тобто 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 
ОСОБА_3 заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 не подавала. Докази фактичного прийняття спадщини матеріали справи не містять.
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 .
02 грудня 2008 року Барвінківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий № 4631), згідно з яким спадкоємцем усього майна після смерті ОСОБА_3 , тобто 1/2 частки житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 
19 червня 2009 року ОСОБА_1 звернулася до Барвінківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, спадкоємцем якого, на її переконання, фактично була її мати ОСОБА_3 після смерті сина ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постановою від 19 червня 2009 року № 18 державним нотаріусом Барвінківської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Відповідно до плану жилого будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , будинок фактично поділений на дві окремі ізольовані квартири з окремими входами, хоча технічна документація виготовлена на будинок в цілому.
З поданих суду документів та показань свідків встановлено, що спірний будинок з самого початку будувався для проживання двох родин: батьків та сина ОСОБА_4 з сім`єю. Протягом життя померлі ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 разом не проживали, спільне господарство не вели.
Відповідно до показань свідків ОСОБА_3 не мала наміру приймати спадщину після сина ОСОБА_4 .
Щодо норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
За правилами частин першої та третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до частини 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (частина 5 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України).
Оцінка аргументів касаційної скарги
Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.
Згідно з частиною першою статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР).
Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (частини перша, друга статті 549 ЦК Української РСР).
Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновків, що заявник не надала належних та допустимих доказів про те, що її мати ОСОБА_3 прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті сина ОСОБА_8 , фактично вступивши в управління спадковим майном.
Задля встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном стороні належало довести, що воля спадкоємця була спрямована на прийняття спадщини, про що мали свідчити відповідні активні дії цієї особи. За відсутності відповідного прагнення до набуття таких прав на спадщину зі сторони ОСОБА_3 суди не мали підстав для встановлення факту прийняття спадщини.
Враховуючи усі обставини справи, Суд визнає, що самий факт проживання за однією адресою в одному будинку не створює підстав для набуття прав на спадщину.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.
Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004 року).
Статтею 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.
В оцінці дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо аналізу зібраних у справі доказів Верховний Суд врахував, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало однією з підстав для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду, про що зазначено в касаційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях. Позивач мала довести належними та допустимими доказами, що відповідачем порушені її цивільні права, які підлягають захисту та поновленню.
Доводи касаційної скарги про те, що судами не надано оцінки доказам у справі, відхилені Верховним Судом, оскільки суди дослідили зібрані у справі докази, надали їм належну правову оцінку, заявник не зазначила, які докази, що мають істотне значення для правильності вирішення спору, не досліджені судами.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Зважаючи на наведене, враховуючи, що судами досліджено зібрані у справі докази, надано їм належну правову оцінку, системний аналіз, доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки зібраних у справі доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених рішень не впливають.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2010 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 лютого 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний
 
                                                                                                            А. С. Олійник
 
                                                                                                            В. В. Яремко