ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4925/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/1127/20	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Панченка О.О., Пікуль В.П. при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2020 року у справі за заявою  ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,-
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування обмеження у праві виїзду за межі України. Заяву обґрунтовує тим, що ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.04.2019 р. у справі № 552/4925/16-ц було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України його як боржника без вилучення паспорту до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом №538/734/17, виданого 03.10.2017 року Лохвицьким районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 92 585,37 доларів США, що еквівалентно 740 034 грн.; виконавчим листом № 552/4925/16-ц, виданого 25.01.2017 року Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 110 714,04 грн.; виконавчим листом № 552/4925/16-ц, виданого 25.01.2017 року Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 1607,15 грн.; виконавчим листом № 552/4925/16-ц, виданого 25.01.2017 року Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 2000 грн. Дане клопотання було надано до суду державним виконавцем у зв`язку з тим, що він не здійснив погашення заборгованості громадянину ОСОБА_2 . Про існування вказаної ухвали Київського районного суду м. Полтави від 16.04.2019 року він дізнався 18.12.2019 року в момент вручення йому на пункті пропуску через державний кордон «Готівка» Рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, оскільки до моменту повернення в Україну офіційно працював та продовжує працювати в Республіці Казахстан. До моменту отримання відповідного рішення на пункті пропуску через державний кордон він не знав про існування відкритого виконавчого провадження, як і рішення, на підставі якого з нього стягнуто суму заборгованості, а саме заочного рішення Київського районного суду м. Полтави від 30.11.2016 р. у справі № 552/4925/ 16-ц. Зазначив, що його дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з народження має клінічний діагноз «церебральна дисфункция Астено-невротический синдром с повышенным чувством страха, поведенчиские нарушения, синдром дефицита внимания. Растройства аутического спектра», у зв`язку із чим потребує невідкладного та дорогого лікування. ОСОБА_1 на сьогодні працює за межами України, а саме в м. Усть-Каменогірськ, Республіка Казахстан на постійній основі (новий трудовий договір №020 укладений 13.11.2019 р. на період 1 рік, до 12.11.2020 р.; як доказ додається). Вказана робота приносить постійний дохід вищий, ніж загалом по всій території України. Така робота є єдиним джерелом доходу, який дає змогу лікувати дитину на постійній основі, а також забезпечувати її всім необхідним. Тому просив суд, заяву задовольнити, оскільки втрата роботи призведе до порушення постійного циклу лікування, що у випадку із поставленим дитині клінічним діагнозом може спровокувати негайне погіршення стану її розумового та фізичного розвитку.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України – відмовлено.
З вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_1 та подав на неї апеляційну скаргу, в якій прохає ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2020 року скасувати та прийняти нове рішення яким в задоволенні подання у обмеженні права виїзду за межі України відмовити. Апелянт вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, та такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно встановлено обставини справи, які мають значення для розгляду відповідного подання про обмеження у праві виїзду за кордон, невідповідності висновків викладених в ухвалі суду, обставинам справи та матеріалам виконавчого провадження.
Зокрема вказує, що державний виконавець не надав жодного належного доказу, який міг би слугувати підставою доказування факту ухилення боржника від виконання судового рішення, а у самого апелянта в наявності докази, які повністю спростовують твердження державного виконавця про ухилення від виконання судового рішення. Вказує, що встановлення факту наявності відкритого виконавчого провадження та надіслання процесуальних документів на адресу боржника, де він не проживав та не перебував, не може свідчити про саме ухилення боржника від виконання покладеного на нього зобов`язання за відповідним рішенням суду. Також зазначає, що він тривалий час перебував за межами України, працюючи, повертаючись до України, відтак він не ухилявся ніяким чином від виконання рішення. У випадку, якщо б він знав про відкрите виконавче провадження ним би були вжиті відповідні заходи врегулювання спору з стягувачем у відкритому виконавчому провадженні. Посилається на те, що втрата роботи призведе до порушення постійного циклу лікування, що у випадку із поставленим дитині клінічним діагнозом може спровокувати негайне погіршення стану її розумового та фізичного розвитку.
Від представника Київського ВДВС у м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області – Гречківської Ю.В.надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання підтримуючи ухвалу суду першої інстанції та спростовуючи доводи апеляційної скарги, прохала апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2020 року залишити без змін.
Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні представники сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, щоухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.04.2019 р. у справі № 552/4925/16-ц було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспорту до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчим листом № 538/734/17, виданого 03.10.2017 року Лохвицьким районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 92 585,37 доларів США, що еквівалентно 740 034 грн.; виконавчим листом № 552/4925/16-ц, виданого 25.01.2017 року Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 110 714,04 грн.; виконавчим листом № 552/4925/16-ц, виданого 25.01.2017 року Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 1607,15 грн.; виконавчим листом № 552/4925/16-ц, виданого 25.01.2017 року Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 2000 грн.
Встановлено, що постановами державного виконавця ВП №43077918 від 25.04.2014 року, ВП №54602539 від 30.08.2017 року, ВП №54602915 від 31.08.2017 року, ВП №54602990 від 31.08.2017 року, ВП №4565267 від 02.12.2014 року, ВП №58647221 від 18.03.2019 року, ВП №57666330 від 12.11.2018 року відкрито виконавчі провадження, по яких направлено рекомендованою кореспонденцією постанови сторонам виконавчого провадження.
Згідно відповіді Лохвицького УДМС від 05.12.2014 року встановлено, що боржник з 01.08.2007 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповіддю від 11.12.2014 року Гадяцького центру зареєстровано 2 транспортних засобів ГАЗ, TOYOTA COROLLA.
Державним виконавцем 14.01.2015 року винесено постанову про арешт даних транспортних засобів, 14.01.2015 року транспортні засоби оголошено в розшук.
Актом державного виконавця від 10.04.2015 року встановлено, що боржник за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, за даною адресою знаходиться будівля.
В судовому засіданні ОСОБА_1 суду пояснив, що батьки проживають та зареєстровані: АДРЕСА_1 .
З пояснень державного виконавця вбачається, що постанову про відкриття виконавчого провадження виконавцем направлялось боржнику ОСОБА_1 за 5 адресами, в тому числі і за адресою: АДРЕСА_1 , але всі листи за вказаними адресами повертались без вручення ОСОБА_1 .
14.04.2015 року до Лохвицького районного суду Полтавської області подано подання щодо розшуку боржника. 
Ухвалою №538/720/15-ц від 22.04.2015 року подання задоволено та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оголошено в розшук та покладено виконання ухвали на Лохвицький РВ УМВС України в Полтавській області.
10.04.2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника до восьми банківських установ.
31.08.2017 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.
Згідно акта державного виконавця від 09.04.2019 року за адресою: АДРЕСА_2 , боржник не проживає. Фактичне місце реєстрації невідомо.
Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1  не обґрунтував належними та допустимими доказами свою заяву, рішення суду про стягнення боргу ним не виконується та матеріали справи протилежного не містять. Разом з цим місцевий суд зазначив, що посилання заявника на те, що він, будучи працездатною особою, не працевлаштувався і має наміри працювати лише за кордоном, не має будь-якого правового значення для зазначеної справи, тому суд не вбачає жодних правових підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосоване щодо нього ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.04.2019 року, та відмовив у задоволенні заяви в повному обсязі.
Суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону.
Статтею 129 Конституцією України визначено, що судові рішення є обов`язковими для виконання.
Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконання на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. 
Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження». 
За правилом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводиться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Відповідно до ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. 
Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Статтею 6 вказаного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання. 
За змістом ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом, як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.
Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16 квітня 2019 року ОСОБА_1 обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань за рішенням суду.
Однак, на даний час судове рішення за виконавчим провадженнями боржником не виконано.
Порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України передбачено  ст. 441 ЦПК України, у відповідності з якою тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.
Пунктом  4 розділу ХІІІ  Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 передбачено, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про  закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів у повному обсязі.
З матеріалів справи вбачається що заявнику було відомо про наявність рішення суду від 2012 року яким з нього стягнуто борг на користь ОСОБА_2 , проте останній заходів щодо його виконання не вживає. При цьому свідомо ухиляється від отримання будь-якої кореспонденції направлену на його адресу відповідними органами. Вказані обставини вказують на суб`єктивний характер причин невиконання рішення суду.
За таких обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення скарги.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не впливають на правильність ухвали суду першої інстанції, яка постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.375, ст. ст. 381 - 384  ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів  безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови суду виготовлено 10 червня 2020 року.

Головуючий: _____________ Г.Л. Карпушин

Судді: ______________ О.О. Панченко _____________ В.П. Пікуль