КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа №753/19337/16                                                Головуючий у І інстанції Колесник О.М.
Провадження №22-ц/824/6823/2020                                  Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
 
15 червня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача                                    Голуб С.А.,  
суддів:                                                    Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,
за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – Державна прикордонна служба України) суму індексації заробітної плати у розмірі 152,83 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 74 999,08 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 29 березня 2016 року її було звільнено з  посади завідувача сховища групи з режиму секретності відділення обслуговування Адміністрації Державної прикордонної служби України.
У день звільнення їй не було надано письмового розрахунку нарахованих до виплати сум при звільненні.
06 квітня 2016 року вона звернулася до відповідача стосовно надання письмово такої інформації та проведення повного розрахунку при звільненні. У квітні 2016 року та повторно у серпні 2016 року вона надавала до комісії із соціального страхування ІНФОРМАЦІЯ_1 листок непрацездатності від 29 березня 2016 року для отримання лікарняних виплат.
26 серпня 2016 року отримала 602,82 грн. та 904,21 грн.
У грудні 2016 року Державна прикордонна служба України на її заяву від 07 грудня 2016 року повідомила про невиплату при звільненні суми індексації заробітної плати у розмірі 152,83 грн. у зв`язку з неприйняттям Кабінетом Міністрів України нормативно-правого акту.
Враховуючи наведене та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.03.2016 року по 28.08.2017 року (дата звернення до суду з позовом) у розмірі 74999,08, 152 грн. 83 коп. - суму індексації з заробітної плати та 3 000 грн. - моральної шкоди. (а.с. 89-92).
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 152 грн. 83 коп. в рахунок стягнення індексації заробітної плати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної Прикордонної служби України на користь держави 640 грн. судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні вимог та ухвалити в цій частині новерішення про задоволення позовних вимог.
Зазначає, що її звільнено з роботи 29.03.2016 року та в день звільнення відповідач був зобов`язаний здійснити виплату всіх належних коштів, проте їй було виплачено грошові кошти в рахунок заробітної плати за березень 2016 року лише 30.03.2016 року в розмірі 2809,32 грн.
Належні їй при звільненні суми в рахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 09.03.2016 р. по 25.03.2016 р. роботодавцем було виплачено тільки 15.04.2016 р., грошові кошти в рахунок оплати листка непрацездатності серії АГС № 945713 від 29.03.2016 року (день звільнення) за період з 29.03.2016 року по 08.04.2016 року виплачено на письмову вимогу позивача від 11.04.2016 року тільки 26.08.2016 року.
Зауважує, що сума допомоги по тимчасовій непрацездатності є належною до виплати сумою при звільненні, проте судом не враховано, що ці кошти відповідачем не було виплачено на наступний день після письмової вимоги працівника при звільненні.
Крім того, суд дійшов помилкового висновку про те, що допомога по тимчасовій непрацездатності не входить до структури заробітної плати.
Також дійшовши висновку про стягнення індексації заробітної плати, суд не звернув уваги, що вона входить до структури заробітної плати та в наслідок її несвоєчасної виплати вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до норм ст. 117 КЗпП України.
Також не погоджується з відмовою в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2018 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанова Апеляційного суду міста Києва від 21 лютого 2018 року у частині відмови у стягненні з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасована і у цій частині справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З врахуванням наведеного судова колегія переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині вимог про стягнення середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу за №148-ос від 15.10.2013 року ОСОБА_1 була призначена на посаду завідувача сховища групи режиму секретності відділення обслуговування Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України (а.с. 6).
Відповідно до витягу з наказу Коменданта Окремої комендатури охорони в забезпечення Державної прикордонної служби України від 29.03.2016 року за № 53-ОС ОСОБА_1 звільнено з посади та припинено трудовий договір у зв`язку з закінченням строку. Також в наказі зазначено про необхідність виплати грошової компенсації за 18 календарних днів невикористаних: щорічної основної відпустки та додаткової відпустки за особливий характер праці за відпрацьований робочий період з 01 вересня 2015 року по 29 березня 2016 року. (а.с. 7).
При звільненні працівника, відповідно до ст. 116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116  КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.
Встановлено, що в день звільнення позивач перебувала на робочому місці та згідно платіжного доручення №359 від 29 березня 2016 року їй була здійснена виплата належних сум при звільненні, в тому числі заробітна плата за останній робочий день 29.03.2016 року.
У день звільнення позивач відмовилась від ознайомлення з наказом про звільнення, отримання повного розрахунку при звільненні та трудової книжки, що підтверджується Актом. (а.с.58)
06.04.2016 року позивач зверталася з письмовою заявою до відповідача, зокрема про надання довідки про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розмірів і підстав відрахувань та утримань із заробітної плати, суму заробітної плати, що належить до виплати та усіх її складників, у тому числі щомісячно, починаючи з 03.09.2013 року, та окремо з 15.10.2013 року до 29.03.2016 включно, з датою проведення виплат всіх сум (а.с.8).
12 квітня 2016 року за №11/1129 окремою комендатурою охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України позивачу надано відповідь з довідкою про доходи від 08.04.2016 року №93 з розшифровкою за видами виплат, розмірів і підстав відрахувань та утримань із заробітної плати, суму заробітної плати, що належить до виплати та усіх її складників, помісячно починаючи з вересня 2013 року по березень 2016 року (а.с.28).
Відповідно довідки головного бухгалтера-начальника фінансово-економічного відділу (бухгалтерської служби) військової частини НОМЕР_1 заробітна за березень 2016 року була виплачена 29.03.2016 року згідно платіжного доручення №359 від 29.03.2016 року (а.с.53).
У квітні 2016 року ОСОБА_1 виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності за березень 2016 року в розмірі 936 грн. та 2246,50 грн. (а.с. 29)
26 серпня 2016 року виплачено допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 29 березня 2016 року по 08 квітня 2016 року, у розмірі 602 грн. 82 коп. та 904 грн. 21 коп., що підтверджується витягом з розрахунково-платіжних відомостей. (а.с. 31, 97)
Оскільки заробітна плата за останній робочий день була виплачена в повному обсязі, лікарняні листи були оплачені після їх отримання відповідачем та надходження відповідних коштів, тому вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з неоплатою листка непрацездатності в день звільнення є необґрунтованою, оскільки як зазначалося вище в день звільнення позивач перебувала на робочому місці та їй за цей день була виплачена заробітна плата, тобто були виплачені суми належні до розрахунку при звільненні
Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується відповідачем, існує заборгованість по виплаті індексації заробітної плати у розмірі 152,83 грн., що також підтверджується листом військової частини № НОМЕР_1 від 20.12.2016 року, за вих. №11/3513. (а.с.94)
Задовольняючи вимогу ОСОБА_1 про стягнення індексації заробітної плати, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості даної вимоги.
Рішення суду в цій частині позивачем та відповідачем не оскаржується .
Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою зазначеної суми індексації колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Стягуючи з Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби Українина користь ОСОБА_1 заборгованість із  індексації заробітної плати, суд першої інстанції взагалі не дав оцінки вимогам позивачки про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. 
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1  статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Позивачка звернулась до суду з даним позовом в жовтні 2016 року. При цьому позовні вимоги   про стягнення  індексації заробітної плати у розмірі 152,83 грн., а також виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з невиплатою цієї суми були позивачкою заявлені додатково лише 01 вересня 2017 року.
Як зазначала позивачка середньоденний її заробіток становить 303,64 грн. Таким чином, середній заробіток, який  позивачка просила стягнути на її користь у розмірі 74 999 грн., в 247 разів перевищує її середньоденний заробіток і в 497 разів перевищує розмір несплаченої позивачці суми індексації.
Судова колегія при вирішенні даного спору також бере до уваги обставини, за яких не була вчасно виплачена індексація втрати частини заробітної плати,  а саме неузгодженість законодавства і листів-роз`яснень, які надсилались Міністерством фінансів на адреси установ щодо порядку виплати такої індексації. Судова колегія звертає увагу на те, що відповідачем постійно виплачувалась індексація заробітної плати до листопада 2015 року, коли Міністерство фінансів України  було прийняте рішення щодо ненарахування індексації грошових доходів громадян на невизначений термін, а саме до прийняття Кабінетом міністрів України Постанови «Про особливий порядок  індексації  грошових доходів населення у 2015 році та змін до порядку проведення індексації грошових доходів  населення», яке було доведено до відповідача  листом Міністерства Фінансів України  № 31-09010-09-8/1023 від 24.06.2015 р.
Тобто ці обставини доводять, що відповідач не мав наміру свідомо порушити трудові права працівника не виплачуючи йому на час звільненні індексацію заробітної плати за листопад 2015 року, оскільки вважав, що він не мав її нараховувати.
Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, судова колегія вважає, що на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2015 - 2017 роки можна приблизно розрахувати  розмір сум, які  позивачка, недоотримавши належні  їй 152,83 грн. від роботодавця в листопаді 2015 року, могла би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим  розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивачки та відповідача, судова колегія вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачка виплат у сумі 500 грн.  Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
         Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
         Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням того, що судом апеляційної інстанції позов задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача 500 грн., що становить 0,64 % від заявленої ціни позову (0,64% = ((500/78151,91)*100), де 500 – розмір задоволених позовних вимог, 78151,91 – заявлена ціна позову), таким чином з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 5 (п`ять) грн. = ((0,64*781,52)/100), де 0,64 – відсоткова частина задоволених позовних вимог, 781,52 – судовий збір, що підлягав сплаті при зверненні до суду з позовом).
З урахуванням того, що судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу задоволено частково, а саме на 0,64% = ((500/77999,08)*100), де 500 – задоволена частина вимог, 77999,08 – сума, яку просила стягнути позивач), то з відповідача слід стягнути в дохід судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 7 (сім) грн. 50 коп. = ((0,64*1172,28)/100), де 1172,28 – сума судового збору, що підлягала сплаті при зверненні до суду з апеляційною скаргою, 0,64 – відсоткова частина задоволених вимог).
Загальний розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави становить 12 грн. 50 коп.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що обставини, які суд вважав встановленими не були доведені в судовому засіданні, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню  з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів 
 
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і в цій частині ухвалити нове рішення.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 500 грн. за час затримки розрахунку при звільненні.
В іншій частині рішення суду першої інстанції судовою колегією не переглядалось з підстав зазначених в мотивувальній частині.
Стягнути з  ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір в розмірі 12 грн. 50 коп. в дохід держави.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 червня 2020 року.

Реквізити сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: Окрема комендатура охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України, зареєстроване місцезнаходження: вул. Світла, 6, м. Київ, 02121, код ЄДРПОУ 14321955.

 
Суддя-доповідач

Судді: