УХВАЛА

30 квітня 2020 року 
Київ
справа №620/3056/19
адміністративне провадження №К/9901/11467/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Калашнікової О.В., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі №620/3056/19 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, у якому просила: 
- визнати неправомірними дії відповідачів щодо порушення розумних строків провадження за скаргою позивача від 08 вересня 2018 року, невжиття заходів для поновлення прав позивача та відмови у складенні протоколу про адміністративне порушення у відношенні порушника прав позивача на доступ до публічної інформації;
- зобов`язати Секретаріат Уповноваженого Верховної ради України з прав людини скласти протокол про адміністративне правопорушення та направити справу до суду.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 листопада                 2019 року відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від   17 березня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.
Обґрунтовуючи свої рішення суди попередніх інстанцій зазначили, що звернення позивачки розглянуто згідно із Законом України «Про звернення громадян», а відкрите за зверненням від 07 вересня 2018 року провадження здійснювалося відповідно до Порядку, здійснення провадження Уповноваженого, право позивачки на інформацію було відновлено, всі запитувані відомості їй надано. Також суди зазначили, що ефективність вжиття різних заходів реагування відповідно й тривалість провадження залежить, зокрема, від закладених у Законі України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» механізмів реалізації актів реагування Уповноваженого. При цьому, у вказаному Законі законодавець визначив обов`язок співпраці з Уповноваженим, однак не встановив обов`язковості виконання його приписів (актів), обмежившись лише можливістю складення протоколу про адміністративне правопорушення за статтею 188-40 КУпАП. Крім цього, суди дійшли висновку, що вжиття заходів реагування, зокрема складання протоколу про адміністративне правопорушення, є правом Уповноваженої особи, а не обов`язком, яке реалізується нею в межах дискреційних повноважень. 
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням апеляційної інстанції, позивачка звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з вказаною касаційною скаргою.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Втім, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
У свою чергу, за змістом пункту 2 частини шостої статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи стосовно оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію. 
Разом з тим, у касаційній скарзі позивачка зазначає, що ця скарга стосується питання права, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Однак, скаржниця не висвітлює які з питань права в цій справі мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики та який зв`язок відповідних питань із конкретними висновками, викладеними в судових рішеннях Верховного Суду.
Виходячи з аналізу доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Верховний Суд зазначає, що правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, згідно зі статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи те, що оскаржувані судові рішення прийнято у справі незначної складності, передбачені пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткові обставини відсутні, у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 КАС України
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2020 року у справі №620/3056/19 за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
В.М. Соколов
А.Г. Загороднюк 
О.В. Калашнікова
Судді Верховного Суду