ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 червня 2020 року           справа №200/13776/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року (повне судове рішення складено 10 березня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/13776/19-а (суддя в І інстанції Аляб`єв І.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області, третя особа Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області про відшкодування матеріальної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним,   
                                                
                                                          УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області, третя особа, Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України, у якому просила: стягнути за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з відповідного казначейського рахунку Державної Казначейської служби України на користь позивача матеріальну шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, у сумі 96808,20 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є суддею у відставці, отримує щомісячне довічне грошове утримання з січня 2011 року, перебуває на обліку в Маріупольському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області (далі - Маріупольське ОУПФУ).
На підставі положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (далі – ПК України) держава Україна в особі Маріупольського ОУПФУ як податковий агент, щомісячно утримувала з щомісячного довічного грошового утримання позивача податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. За період з 01 листопада 2014 року до 31 березня 2018 року розмір утриманого податку з доходів фізичних осіб становить 89185,93 гривень, що підтверджується довідками третьої особи.
Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 визнано неконституційними положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України, тому зайво сплачений податок з доходів фізичних осіб позивач вважає шкодою у розумінні ст. 22, 1166, 1173, 1175 ЦК України, а відтак, просила стягнути з Державного бюджету України 89185,93 гривень на відшкодування збитків, завданих органом Державної казначейської служби в результаті порушення його цивільного права.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вона недоотримала належні їй виплати саме через дію неконституційної норми закону, тому і компенсація цих коштів повинна бути здійснена в порядку статті 152 Конституції України за рахунок коштів Державного бюджету України.
У відзиві на апеляційну скаргу Маріупольським ОУПФУ висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули, тому апеляційне провадження здійснено в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 є громадянкою України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 ,  та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки від 22 листопада 2014 року № 1411007296 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичним місцем проживанням позивача є АДРЕСА_2 .
Позивач є отримувачем довічного грошового утримання судді у відставці та перебуває на обліку в Маріупольському ОУПФУ. 
Відповідно до листа Маріупольського ОУПФУ Донецької області від 18 лютого 2018 року №20602/34-1/02 в період з 01 липня 2014 року по 01 березня 2018 року з суми довічного грошового утримання судді ОСОБА_1 здійснювалось відрахування податку з доходів фізичних осіб та військовий збір.
Позивачем заявлено позов про відшкодування шкоди, завданою державою внаслідок застосування закону, який визнаний неконституційним.
Так, приписами Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» до ПК України внесено зміни, які набрали чинності з 01.07.2014. Згідно з цими змінами (в тому числі, із змінами, внесеними згідно із Законом № 1200-VII від 10.04.2014), статтю 164 Кодексу доповнено новим пунктом 164.2.19, відповідно до якого до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи оподатковуються в країні їх виплати.
Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» до зазначеного підпункту Кодексу внесено нові зміни, що набрали чинності з 01.01.2015, згідно з якими оподаткуванню податком підлягали суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.
Відповідно до Закону України від 02.06.2016 № 1411-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування пенсій», який набрав чинності з 01.07.2016 року, підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України викладено в наступній редакції: «суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати».
Також, пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Інші перехідні положення» ПК України встановлено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Тобто, з наведеного випливає, що об`єктом оподаткування військового збору, є розмір доходу, з якого справляється податок на доходи фізичних осіб, при цьому базою оподаткування по відношенню до позивача є щомісячне довічне грошове утримання.
Разом із тим, рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018 у справі за конституційними поданнями 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного довічного грошового утримання) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.
Позивач зазначає, що зміни, які були внесені до ПК України вказаними вище Законами (які обумовили утримання з щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 податку з доходів фізичних осіб та військового збору) визнані неконституційними, тому спричинена їй майнова шкода підлягає відшкодуванню державою.
За положеннями статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відповідно до статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України», закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
З резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року вбачається, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України визнане неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Таким чином, фактичне оподаткування пенсій або щомісячного довічного грошового утримання припинено з 27 лютого 2018 року, тобто з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі №1-6/2018, а отже, на час виникнення спірних правовідносин (листопад 2014 року – лютий 2018 року) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 ПК України були чинними, а отже підлягали застосуванню.
Відтак, відповідні відрахування у період з листопада 2014 року по лютий 2018 року були здійсненні відповідно до вимог чинного у цей період законодавства.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 755/3939/15-а (касаційне провадження К/9901/1250/18), від 24 жовтня 2018 року у справі № 552/1027/15-а (касаційне провадження К/9901/1477/18), від 20 листопада 2018 року у справі у справі № 825/552/18 (касаційне провадження К/9901/53744/18), від 05 грудня 2018 року у справі № 453/686/15-а (касаційне провадження К/9901/6794/18), від 16 квітня 2019 року у справі № 318/2132/14-а (2а/318/97/2014), від 16 травня 2019 року у справі № 336/5032/15-а (касаційне провадження 2-а/336/117/2015), від 11 червня 2020 року у справі №761/10987/15-а, від 21 травня 2020 року в справі №725/3800/17.
Відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Більш того, частиною третьою статті 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Такого закону в законодавстві України не існує. В свою чергу, суд першої інстанції вірно звернув увагу на положення ч.2 ст.1 ЦК України, якими визначено, що до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Тому слушними видаються посилання місцевого суду на ухвалу Європейського суду з прав людини від 30.09.2014 по заяві №54904/08 у справі Петльований проти України, де «суд зазначає, що відповідно до Цивільного кодексу питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 177, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Той закон має також містити процедуру присудження та сплати такої компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Крім того, національні суди підтвердили, що за відсутності закону, який формулює такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути згідно статті 1177, взятої окремо (для порівняння Klaus та Iouri Kiladze, згадуване вище параграфи 58-60). На додаток до цього, в даному випадку, як зауважили національні суди, умови, викладені у першому абзаці статті 1177, не дотримані. Оскільки заявник не мав достатньо мірою встановлену  вимогу для цілей, передбачених статтею 1 Протоколу №1, він не може стверджувати, що він мав «законне сподівання» одержання будь-яких конкретних сум».

Крім того, відповідно до вимог частини 1 статті 25 Бюджетного кодексу України державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Згідно із частиною 1 статті 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України, діяльність якої спрямовується і координується через Міністра фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
Казначейське обслуговування бюджетних коштів передбачає:
1) розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства;
2) контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, взятті бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов`язаннями;
3) ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку;
4) здійснення інших операцій з бюджетними коштами.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 22 Бюджетного кодексу України за обсягом наданих повноважень розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно:
- за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, - установи, уповноважені забезпечувати діяльність Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України в особі їх керівників; міністерства, Національне антикорупційне бюро України, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, Вища рада правосуддя та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, а також Державна судова адміністрація України, Національна академія наук України, Національна академія аграрних наук України, Національна академія медичних наук України, Національна академія педагогічних наук України, Національна академія правових наук України, Національна академія мистецтв України, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників;
- за бюджетними призначеннями, визначеними рішенням про бюджет Автономної Республіки Крим, - уповноважені юридичні особи (бюджетні установи), що забезпечують діяльність Верховної Ради Автономної Республіки Крим та Ради міністрів Автономної Республіки Крим, а також міністерства та інші органи влади Автономної Республіки Крим в особі їх керівників;
- за бюджетними призначеннями, визначеними іншими рішеннями про місцеві бюджети, - місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Якщо згідно із законом місцевою радою не створено виконавчий орган, функції головного розпорядника коштів відповідного місцевого бюджету виконує голова такої місцевої ради.
Таким чином, оскільки Державна казначейська служба України не є розпорядником бюджетних коштів, а здійснює списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, яке було прийняте державним органом.
Помилковим є твердження апелянта, що сплачений податок з доходів фізичних осіб є шкодою на відшкодування збитків, завданою органом Державної казначейської служби в результаті порушення його цивільного права, оскільки, відповідач лише здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів та не є їх розпорядником, тому не порушував права позивача.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                          ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року у справі № 200/13776/19-а – залишити без змін.
Повне судове рішення – 23 червня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін 

                                                                                                                                                                                                                                                 Т. Г. Гаврищук