ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 644/5462/17
Провадження № 22-ц/818/476/20
28 лютого 2020 року
м. Харків 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                 - судді Тичкової О.Ю.,
суддів         - Коваленко І.П., Котелевець А.В., 
за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, ухвалене 05 квітня 2018 року о 14 годині 46 хвилин у складі судді Ізмайлова І.К. (повний текст рішення виготовлено 13 квітня 2018 року), 
у с т а н о в и в:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив визнати недійсним укладений між ним та ОСОБА_2 договір дарування нежитлових приміщень від 10 липня 2012 року.
Позовна заява мотивована тим, що 10 липня 2012 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування нежитлових приміщень підвалу № 9-16, площею 114,6 кв. м, 1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45, 46, 46а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54, площею 288,5 кв. м в літ. «А-5», загальною площею 403,1 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . На час укладання вказаного договору у ОСОБА_1 існувала непогашена заборгованість за кредитним договором від 27 липня 2006 року, укладеним між ним та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра» (далі - ВАТ КБ «Надра»), у розмірі 145 232 доларів США 80 центів станом на 15 березня 2010 року. У зв`язку з існуванням ризиків погашення заборгованості за рахунок майна боржника, ОСОБА_1 уклав оспорюваний договір дарування. Однак наміру створення правових наслідків у виді зміни власника майна позивач не мав, договір укладено з метою недопущення можливого примусового виконання грошових зобов`язань за рахунок нежитлових приміщень. Передача об`єкту дарування обдаровуваному фактично не відбулася. Після укладення правочину саме він продовжував користуватися зазначеними нежитловими приміщеннями як власник, сплачував комунальні послуги тощо. Тому, на думку позивача, договір дарування від 10 липня 2012 року слід визнати недійсним.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази того, що сторони договору дарування нежитлових приміщень не передбачали настання правових наслідків, обумовлених договором.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з апеляційними скаргами, у яких просять скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Апеляційна скарга  ОСОБА_1  мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. А саме, сторони спірного правочину не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, дії сторін фактично були направлені на «документальний» перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок та погашення наявної заборгованості. Між сторонами правочину була домовленість щодо повернення сторін у первісний стан за вимогою позивача у справі. Судом першої інстанції проігноровано той факт, що кожен із учасників справи визнав відсутність намірів створення саме тих правових наслідків, які задекларовані у правочині. Жодним учасником справи не заперечувалася наявність грошових зобов`язань на час укладення оспорюваного правочину, які були погашені після укладення оспорюваного правочину.
Апеляційна скарга  ОСОБА_2  містить ті ж самі доводи, які викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 . Додатково ОСОБА_2 посилається на те, що суд не врахував визнання ОСОБА_3 в судовому засіданні факту відсутності у нього наміру набувати спірні нежитлові приміщення у власність. Про перехід права власності на нежитлові приміщення він дізнався наприкінці 2014 року на підставі договору дарування від 6 серпня 2012 року, який від його імені був укладений ОСОБА_4 
ОСОБА_3 у відзиві проти задоволення апеляційних скарг заперечувала, посилалася на те, що у разі фактичної передачі майна за договором дарування, такий правочин не може бути визнаний фіктивним. Житлові приміщення, отримані нею за оспорюваним договором дарування, були їй передані, перереєстровані, у них вона здійснює підприємницьку діяльність, отримавши всі необхідні дозволи.
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були залишені без задоволення, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2018 року касаційна скарга ОСОБА_1 була задоволена, касаційна скарга ОСОБА_2 була задоволена частково. Постанова Апеляційного суду Харківської області від 05 вересня 2018 року скасована, справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції виходив з відсутності в матеріалах справи відомостей про належне повідомлення судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дату, час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Розгляд справи без належного повідомлення сторін є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року). 
Відповідно до п.п. 1,2 ч.2 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст.12 ЦПК України).
Двадцять восьмого лютого 2020 року в день судового засідання ОСОБА_5 , діючи в інтересах ОСОБА_2 , направила суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із її залученням до участі у проведенні слідчих дій. В порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України представник ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження обставин, викладених у заяві.
При цьому 04.12.2019 ОСОБА_5 вже зверталася до суду із заявою про відкладення розгляду справи, призначеного на 05.12.2019, у зв`язку із зайнятістю в судовому засіданні у кримінальному провадженні (т.3 а.с. 35), не надавши при цьому жодних доказів на підтвердження заяви.
ОСОБА_2 особисто в судове в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. ОСОБА_5 після закінчення судового засідання 07.02.2020 своїм підписом у розписці підтвердила, що вона повідомлена про те, що наступне судове засідання у справі № 644/5462/17 відбудеться 28.02.2020 0 10 год 00 хв. Тому ОСОБА_2 уважається таким, що повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду.
Колегія суддів ураховує повторність подання ОСОБА_5 заяви про відкладення розгляду справи без її належного доведення доказами, надання представником ОСОБА_2 письмових пояснень по справі (т.3 а.с. 78-83) та клопотання про долучення доказів (т.3 а.с. 71-73), і вважає за можливе розглянути справу за її відсутності. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог ст. 215 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, 10 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. за реєстром № 3937 (т.1 а.с. 5).
Згідно до вказаного договору ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 приміщення підвалу № 9- 16 площею 114,6 кв.м., 1-го поверху № 38,40,43,44,44а,45, 46,46а,48, 49,51,53,53а,54 площею 288,5 кв.м. в літ «А-5», загальною площею 403,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповідно до п. 5 зазначеного договору дарувальник відчужує вказані нежитлові приміщення за заявою дружини ОСОБА_3 та стверджує, що вказані нежитлові приміщення на момент укладення договору не перебувають під арештом, забороною, щодо них не ведуться судові спори, вони не передані в іпотеку та інше.
06 серпня 2012 року ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. за реєстром № 3940, подарувала нежитлові приміщення підвалу № 9-16 площею 114,6 кв.м., 1-го поверху № 38,40,43,44,44а,45, 46,46а,48, 49,51,53,53а,54 площею 288,5 кв.м. в літ «А-5», загальною площею 403,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. за реєстром № 4515 (т.1 а.с. 111).
Відповідно до п. 2 зазначеного договору майно належить дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чудовською М.С. 10.07.2012 р. за реєстром № 3937 та 12.07.2012 зареєстрованого в КП "ХМБТІ" за № 37402.
За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Частиною 2 статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року, що набрало законної сили, ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсною довіреності №3940 від 10.07.2012 (т.1 а.с. 72-75). Тобто ОСОБА_4 мала право укладати від імені ОСОБА_2 оспорюваний договір дарування від 06.08.2012.
Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що нежитлові приміщення підвалу № 9-16 площею 114,6 кв.м., 1-го поверху № 38,40,43,44,44а,45, 46,46а,48, 49,51,53,53а,54 площею 288,5 кв.м. в літ «А-5», загальною площею 403,1 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 фактично були передані ОСОБА_3 , перейшли у її володіння. Вона зареєструвала своє право на нежитлові приміщення (т.1 а.с. 109-110), отримала дозвіл на здійснення в них підприємницької діяльності (т.1 а.с. 112-115). Відповідач уклала договори добровільного страхування цивільної відповідальності власників або користувачів майна (т.1 а.с. 116-117), договір про надання послуг з вивезення побутових відходів (т.1 а.с. 119-123), договір на реагування при спрацюванні тривожної сигналізації (т.1 а.с. 124-125), підписала акт повторної перевірки димових і вентиляційних каналів комунально-побутових і виробничих підприємств (т.1 а.с. 126). Також нею були укладені договір на надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (т.1 а.с. 127-128), договір на постачання природного газу (т.1 а.с. 129-132), договір на постачання електричної енергії (т.1 а.с. 133-135), договір технічного обслуговування, поточного ремонту та усунення аварійних ситуацій внутрішньобудинкових електромереж та обладнання (т.1 а.с. 135-136).
Зазначені правочини були укладенні ОСОБА_3 для забезпечення використання житлових приміщень, отриманих за договором дарування від 06.08.2012, та доводять фактичну передачу їй приміщень у користування.
Надані ОСОБА_1 докази сплати за надані КП «Харківводаканал» послуги за договором № ІІІ-9773/07-АК-1 від 21.07.2006 не містять даних про адресу наданих послуг. А укладений з АК «Харківобленерго» договір про надання послуг був переоформлений у листопаді 2015 року на договір від 10.11.2015 № 012810 з ФОП ОСОБА_3 відповідно до постанови Харківського апеляційного господарського суду від 05.08.2015 (т.1 а.с. 13-20, 87-101). Тому надані позивачем квитанції не спростовують висновків суду про правомірність укладеного 06.08.2012 договору дарування.
З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем фіктивності договору дарування у зв`язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування, так як подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання в натурі.
Доводи апеляційних скарг зазначених висновків не спростовують. Тому їх належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -
постановив:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 6 березня 2020 року.

Головуючий                                                                                          О.Ю. Тичкова
Судді                                                                                                       І.П. Коваленко
                                                                                                                 А.В. Котелевець