П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/1716/19	

 	  Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.   рішення суду першої інстанції прийнято у м.Херсон   28 жовтня 2019 року 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                                    Танасогло Т.М.,
суддів:                                                             Димерлія О.О., Єщенка О.В.

секретар судового засідання:              Колесніков-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльність щодо не проведення виплати грошової компенсації за речове майно за період служби та одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за речове майно за період служби та одноразову грошову допомогу за повних 10 років вислуги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з врахуванням змін розмірів грошового забезпечення у порядку негайного виконання судового рішення.
Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 зазначила, що після звільнення з нею не було проведено повного розрахунку, а саме, не виплачені одноразова грошова допомога в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та грошова компенсація за речове майно за період служби з 16.06.2009 року по 05.05.2017 року.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України щодо не виплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна; зобов`язано Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 8197,51 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України подано апеляційні скарги, з яких вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому кожен з апелянтів просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, відповідно до їх позовних вимог та заперечень.
У своїх доводах ОСОБА_1 зазначає, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позивних вимог є помилковим, так як судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено всі наявні докази на підтвердження наявності у неї необхідних 10 (десяти) років вислуги років.
При цьому, Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України в своїй апеляційній скарзі зазначає, що виплата грошової компенсації за предмети неотриманого речового майна здійснюється за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань на ці потреби. Крім того, апелянт зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , з 16.06.2009 року по 05.05.2017 року проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України.
Відповідно до послужного списку, до вступу на службу до органів ДКВС України позивач самостійної трудової діяльності не мала.
Відповідно до наказу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України від 26 квітня 2017 року № 212/ОС позивач була звільнена зі служби 5 травня 2017 року за власним бажанням відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 ЗУ "Про Національну поліцію", із зазначенням вислуги років на момент звільнення в календарному обчисленні 10 років 2 місяці 06 днів.
19 червня 2019 року позивач звернулася до управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації з приводу виплати грошової компенсації за речове майно та одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
У відповідь на вищевказані листи позивача було повідомлено, що на даний час розрахунки по виплаті грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна проведені та направлені до управління бухгалтерського обліку та фінансової звітності для перерахування коштів, однак на даний час відсутні кошти в межах бюджетних асигнувань, тому здійснення виплати не можливе. Щодо виплати одноразової грошової допомоги повідомлено, що кошти на такі виплати теж відсутні.
Не погоджуючись з відмовою відповідача ОСОБА_1 звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність коштів не є підставою для відмови у виплаті грошової компенсації за речове майно за період служби. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що на момент звільнення у позивача відсутні необхідні десять років вислуги років, а тому немає підстав для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Колегія суддів частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Приписами ч.1 ст. 23 Закону України від 23.06.2005 р. № 2713- IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" (далі - Закон № 2713 - IV) держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. 
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону № 2713 - IV умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Згідно ч. 5 ст. 21 Закону № 2713 - IV особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби мають право на носіння форменого одягу із знаками розрізнення, зразки якого розробляються відповідно до законодавства.
Пунктом 1 "Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби", затвердженого 14.08.2013 року Постановою Кабінету Міністрів України №578 (надалі - Порядок № 578), зазначено, що цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
У відповідності до пункту 27 Порядку № 578, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Згідно з пунктом 23 Порядку №578, грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 Порядку №578. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.
Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки пункт 60 Порядку №578.
Відповідно до довідки №22 від 01 липня 2019 року про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, виданої Південним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, розмір компенсації належний до виплати ОСОБА_1 складає 8197,51 грн.
При цьому, матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачем, що на час розгляду даної справи компенсація позивачу не виплачена.
Колегія судів вважає безпідставними доводи апелянта щодо невиплати грошової компенсації за речове майно у зв`язку з відсутністю бюджетних призначень на виплату грошової компенсації.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду с прав людини (рішення «Кечко проти України», «Сук проти України»).
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач протиправно не виплатив позивачеві грошову компенсацію за речове майно у сумі 8197,51 грн. відповідно до довідки №22.
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою про відшкодування компенсації за речове майно, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідач як на підставу пропуску строку звернення до суду посилається на дату звільнення ОСОБА_1 - 05 травня 2017 року.
Проте, в день звільнення ОСОБА_1 отримала лише наказ про звільнення, в якому не було зазначено інформацію про виплату грошової компенсації за речове майно, а тому не могла знати про таке право.
При цьому, на звернення позивача щодо отримання компенсації за речове майно, відповідачем 01 липня 2019 року надано відповідь про відсутність коштів на виплату грошової компенсації за не отримане речове майно (т.1 а.с.27).
Не погоджуючись з відмовою Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України позивач 19 серпня 2019 року звернувся до суду з позовом в межах строку звернення до суду.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем дотримано строк звернення до суду з позовом.
В свою чергу, вирішуючи питання щодо вимоги про стягнення одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України №2262-XII від 09.04.1992 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. 
Згідно п. 18.1 (серед іншого) Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань №222 від 07.10.2009 року, чинної на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Інструкція №222), особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України при звільненні за власним бажанням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Пунктом 18.3 Інструкції №222 встановлено, що обчислення календарного строку служби для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні здійснюється в порядку, установленому пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей". 
Згідно п. 1 Постанови №393, для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 1 2 такого Закону, до вислуги років зараховуються (серед іншого): час роботи в судових органах та органах прокуратури осіб, які працювали на посадах суддів, прокурорів, слідчих і перебувають на військовій службі або службі в органах внутрішніх справ, Службі безпеки, Національній поліції, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі на посадах офіцерського та начальницького складу, в Службі судової охорони на посадах середнього і вищого складу.
Пунктом 2 Постанови №393 визначено, що до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 1 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", під час призначення пенсії згідно з пунктом "а" статті 12 зазначеного Закону додатково зараховується час навчання в межах до п`яти років (незалежно від форми навчання) у цивільних закладах вищої освіти, а також в інших закладах освіти, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби або до призначення на відповідну посаду із розрахунку - один рік навчання за шість місяців служби.
Тобто, навчання обов`язково має передувати вступу на військову службу або призначенню на відповідну посаду; особі після закінчення навчального закладу повинно бути присвоєне офіцерське звання.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до наказу про звільнення від 26 квітня 2017 року вислуга років ОСОБА_1 в Державній кримінально-виконавчій службі України у календарному обчисленні складає 10 років 02 місяці 22 дні (т.1 а.с.21).
Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням УДДУ ПВП у Херсонській області 20 травня 2009 року оформлено та підписано подання про присвоєння ОСОБА_1 первинного спеціального звання «лейтенант внутрішньої служби», тобто в період навчання позивача у вищому навчальному закладі до моменту вступу на службу (т.1 а.с.117).
Згідно копії диплома ОСОБА_1 13 червня 2009 року закінчила Національну юридичну академію України імені Ярослава Мудрого і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» (т.1 а.с.122).
Крім того, з висновку Управління УДДУ ПВП у Херсонській області від 01 серпня 2009 року вбачається, що до стажу служби для виплати відсоткової надбавки за вислугу років включені підтверджені відповідними наказами такі строки служби: навчання у вищому навчальному закладі з 01.09.2004 року по 15.06.2009 року - 2 роки 4 місяці 29 дні (0,5) та служба в ДКВС України з 16.06.2009 року по 01.08.2009 року, тобто ОСОБА_1 було зараховано до стажу служби половину навчання у вищому навчальному закладі.
При цьому, позивач під час апеляційного розгляду справи підтвердила, що вона отримувала відсоткову надбавку за вислугу років.
Таким чином, колегія суддів вважає, що наявними в матеріалах справи документами підтверджується зарахування позивачу періоду навчання у вищому навчальному закладі до вислуги років та вислуга років ОСОБА_1 складає 10 років 02 місяці 22 дні.
В свою чергу, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на виписку з послужного списку від 03.10.2019 року, в якій зазначено, що вислуга років позивача в Державній кримінально-виконавчій службі України складає 07 років 10 місяців 19 днів, оскільки відповідно до наказу про звільнення від 26 квітня 2017 року вислуга років ОСОБА_1 у календарному обчисленні складає 10 років 02 місяці 22 дні.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем було відмовлено ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги за повних десять років вислуги з підстав відсутності фінансування (т.1 а.с.28), а не з підстав відсутності вислуги років достатньої для виплати одноразової грошової допомоги, що спростовує доводи апелянта.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідачем протиправно відмовлено у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки остання має достатню вислугу років для виплати такої допомоги.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України слід відмовити.
Відповідно до п.1,4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року - скасувати, прийнявши у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .
Визнати протиправною бездіяльність Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України щодо не виплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зобов`язати Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна у сумі 8197,51 грн. (вісім тисяч сто дев`яносто сім грн.. 51 коп.) та одноразову грошову допомогу за повних 10 років вислуги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з врахуванням змін розмірів грошового забезпечення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст судового рішення складено 10.03.2020 року.

       Головуючий суддя 	 	Танасогло Т.М.	
       Судді	    	Димерлій О.О.    Єщенко О.В.