ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/6856/17
Провадження № 22-ц/4820/882/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 червня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
секретаря: Шевчук Ю.Г.,
за участю сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2020 року (суддя Палінчак О.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування вартості поліпшення майна,
в с т а н о в и в:
У квітні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який
у подальшому було уточнено, до ОСОБА_2 про відшкодування вартості поліпшення майна.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Спадкоємцями за законом є він та ОСОБА_2 , відповідач у справі.
14 липня 2009 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом та 15 липня 2009 року зареєстрував своє право власності на вказаний будинок. 07 квітня ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯЛ№781013 про право власності на земельну ділянку, площею 0,0588 га, яка розташована по АДРЕСА_1 . 
Позивач зазначав, що протягом чотирьох років він проводив у будинку ремонтні роботи, витрачав грошові кошти, привів будинок у належний та придатний для проживання стан. Проте, у вересні 2012 року, проживаючи у спірному будинку, йому стало відомо про наявність договору дарування спірного житлового будинку, за яким ІНФОРМАЦІЯ_3 покійна ОСОБА_3 подарувала його доньці ОСОБА_2 . 
У зв`язку з припиненням його права власності на вищевказаний житловий будинок, він має право на відшкодування вартості проведених поліпшень цього нерухомого майна. За висновком №19/17, сформованого за результатами проведення будівельно-технічних дослідження судовим експертом ОСОБА_4 від 05.05.2017 року ринкова вартість (ретроспективна) житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , станом на липень 2009 року становила 219 274 грн., без ПДВ; ринкова вартість (ретроспективна) спірного житлового будинку станом на березень 2014 року, з урахуванням невідокремлюваних поліпшень нерухомого майна, становила 791 679 грн., без ПДВ. 
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь, 572 405 грн. (791 679,00 – 219 274,00) у відшкодування вартості поліпшень нерухомого майна.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що 19 вересня 2013 року позивачу стало відомо про факт вибуття з його власності домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Саме з цього дня у ОСОБА_1 виникло право вимоги до відповідачки щодо відшкодування вартості здійснених ним, як добросовісним набувачем, вартості поліпшень спірного домоволодіння. Однак з позовом щодо відшкодування вартості поліпшень нерухомого майна ОСОБА_1 звернувся тільки у квітні 2017 року, тобто з пропуском строку загальної позовної давності, про застосування якого зроблену заяву відповідачкою, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі. Також просив стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати, пов`язані із поданням позовної заяви, апеляційної скарги та проведення експертизи. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції щодо пропуску строку позовної давності є помилковим, оскільки право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , виникло у ОСОБА_2 саме з моменту державної реєстрації права власності на зазначене домоволодіння. Відповідачка зареєструвала своє право власності на спірний будинок 05 березня 2014 року, а тому потенційна можливість звернення до суду з вказаним позовом виникла лише після 05 березня 2014 року, тобто коли позивач дізнався про порушення свого права власності. Крім того, вказував, що про факт набуття ОСОБА_2 права власності на спірне майно він дізнався 08 квітня 2014 року, під час розгляду справи за його позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а тому вважає, що перебіг строку позовної давності має починатися з цього моменту. Зазначав, що звертаючись до суду з позовом у вересні 2013 року про відшкодування матеріальної та моральної шкоди його права порушені не були, оскільки він продовжував залишатися власником спірного будинковолодіння. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає рішення суду першої інстанції правильним та обґрунтованим. Зазначає, що суд першої інстанції правильно застосував строки позовної давності, оскільки право власності у відповідачки виникло ще з моменту нотаріального посвідчення договору дарування 04 серпня 2006 року, сама по собі відсутність державної реєстрації майна або речових прав не свідчить що в особи не виникло право власності на майно. Крім того, умовами договору дарування передбачено, що право власності обдарованої виникає з моменту його прийняття. 
В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_5 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Судом встановлено, що  ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю сторін по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Після смерті матері позивач прийняв спадщину і 14 липня 2009 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
15 липня 2009 року право власності ОСОБА_1 на цей будинок зареєстровано в Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно.
26 лютого 2010 року рішенням 33 сесії Хмельницької міської ради №18 задоволено заяву ОСОБА_1 про передачу йому у власність земельної ділянки площею 0,0588 га в силу того, що він був власником спірного домоволодіння та видано йому 07.04.2010 року державний акт про право власності на земельну ділянку.
Протягом 2009-2012 років позивачем здійснено ремонтні роботи в спірному житловому будинку, зокрема, замінено підлогу, перекрито дах будинку, влаштовано нову систему опалення, встановлено нові двері та вікна, замінено труби газопостачання, влаштовано септики, водопостачання до кухні тощо, у зв`язку з чим він поніс витрати на поліпшення будинку та господарських будівель.
У зв`язку з виявленням договору дарування будинку АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , 02 вересня 2010 року Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою накладено заборону відчуження цього житлового будинку і роз`яснено ОСОБА_1 , що свідоцтво про право на спадщину вважається недійсним і ОСОБА_2 в судовому порядку має право визнати за собою право власності на житловий будинок по договору дарування.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2013 року по справі №2218/19617/2012, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 липня 2009 року на ім`я ОСОБА_1 та скасовано реєстрацію його права власності на будинковолодіння; визнано за ОСОБА_2 право власності на будинковолодіння, що по АДРЕСА_1 . Визнано незаконним та скасовано рішення 33 сесії Хмельницької ради №18 від 26.02.2010 року в частині рішення про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 588 кв.м, що розташована за вищевказаною адресою та визнано недійсним державний акт про право власності на означену земельну ділянку виданий на ім`я ОСОБА_1 . 
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 19 вересня 2013 року у даній справі, рішення Хмельницького міськрайонного суду від 24 травня 2013 року в частині задоволення вимог про визнання недійсним рішення 33 сесії Хмельницької міської ради №18 від 26 лютого 2010 року про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0588 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1 визнання недійсним відповідного державного акту про право власності на земельну ділянку скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
05 березня 2014 року ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на будинковолодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
20 березня 2014 року ОСОБА_2 провела державну реєстрацію припинення права власності ОСОБА_1 на спірне домоволодіння та реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власного речового права.
У вересні 2013 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на підставі статей 1212, 1213 ЦК України майнової та моральної шкоди у зв`язку з проведенням у 2009-2012 роках ремонту того ж самого будинку по АДРЕСА_1 . 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 жовтня 2014 року вказаний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 193825 грн. на підставі ст.1212, 1213 ЦК України. Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 03 березня 2017 року рішення Хмельницького міськрайонного суду від 15 жовтня 2014 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
За висновком №19/17, сформованого за результатами проведення будівельно-технічних дослідження судовим експертом ОСОБА_4 від 05.05.2017 року ринкова вартість (ретроспективна) житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , станом на липень 2009 року становила 219 274 грн., без ПДВ; ринкова вартість (ретроспективна) спірного житлового будинку станом на березень 2014 року, з урахуванням невідокремлюваних поліпшень нерухомого майна, становила 791 679 грн., без ПДВ. 
Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України, добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.
Отже, положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення.
Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 здійснено поліпшення в будинку АДРЕСА_1 . 
За висновком №19/17, сформованого за результатами проведення будівельно-технічних дослідження судовим експертом ОСОБА_4 від 05.05.2017 року ринкова вартість (ретроспективна) житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , станом на липень 2009 року становила 219 274 грн., без ПДВ; ринкова вартість (ретроспективна) спірного житлового будинку станом на березень 2014 року, з урахуванням невідокремлюваних поліпшень нерухомого майна, становила 791 679 грн., без ПДВ. 
Однак, про факт вибуття з володіння ОСОБА_1 домоволодіння по АДРЕСА_1 стало відомо ще 19 вересня 2013 року, але з позовом про відшкодування вартості поліпшень нерухомого майна звернувся тільки в квітні 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого подана відповідачкою заява, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з цих підстав є правильним. 
Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивач дізнався про порушення свого права лише 08 квітня 2014 року, оскільки вони суперечать наведеним вище нормам матеріального права та дослідженим судом доказам. 
Крім того, у зв`язку з виявленням договору дарування будинку на ім`я ОСОБА_2 , 02 вересня 2010 року Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою накладено заборону відчуження цього житлового будинку і роз`яснено ОСОБА_1 , що свідоцтво про право на спадщину вважається недійсним і ОСОБА_2 в судовому порядку має право визнати за собою право власності на житловий будинок по договору дарування.
Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення підстав для розподілу судових витрат не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд – 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 09 червня 2020 року.

Судді:                                                                          Т.О. Янчук

                                                                       А.В. Купельський

                                                                               О.І. Ярмолюк