Номер провадження: 22-ц/813/4246/20 
Номер справи місцевого суду: 522/15958/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року по цивільній справі Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року, Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 28446,13 гривень за кредитним договором № б/н від 07.05.2009 року, яка складається з:
-2304,22 гривень – заборгованість за кредитом;
-21211,57 гривень – заборгованість по процентам за користування кредитом;
-3099,57 гривень – заборгованість за пенею та комісією;
-а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:
-500,00 гривень – штраф (фіксована частина)
-1330,77 гривень – штраф (процентна складова) та стягнути судові витрати в розмірі 1600,00 гривень.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 рокупозовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" кредитну заборгованість, яка виникла станом на 31.07.2017 року на загальну суму 23 515,79 грн., з них 2304,22 гривень – заборгованість за кредитом; 21211,57 гривень – заборгованість по процентам за користування кредитом
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 1247,20 грн. судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року по цивільній справі 522/15958/17 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - залишено заяву без задоволення (а.с. 132-134). 
Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року та постановити нове, у якому відмовити позивачу.
У поясненнях на апеляційну скаргу, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 07.05.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 4700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідно до п 3.2, п. 3.3 «Умов та Правил надання банківських послуг», клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Своїм особистим підписом відповідач ствердила, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір.
Відповідно до п.6.5 Умов та правил надання банківських послуг, - позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.
Згідно зі статтями 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно п.6.6 «Умов та правил надання банківських послуг», у разі невиконання зобов`язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати Винагороди Банку.
Відповідно до п.8.6 Умов та правил надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову.
Відповідно до п.5.6 «Правил користування платіжною карткою», боржник доручає списувати з будь-якого рахунку відкритого в Банку, зокрема з картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов`язань.
Згідно з п.4.6 «Умов та правил надання банківських послуг», клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах суми, підлягаючих сплаті Банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в разі настання строків платежів за іншими договорами Клієнта в межах, встановлених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку.
Відповідно до п.5.7 «Правил користування платіжною карткою», позивач має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у встановленої Банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за цим Договором.
Ухвалюючи заочне рішення по справі, районний суд виходив з наявності підстав для часткового задоволення позову і стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 23 515,79 грн., з яких 2304,22 гривень – заборгованість за кредитом та 21211,57 гривень – заборгованість по процентам за користування кредитом.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений законом чи договором строк, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Відповідно до ст.ст.1048-1052, 1054 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором.
Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором.
Судовим розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» посилалося на те, що 07.05.2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 4700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
На підтвердження умов договору, банк надав суду копію Анкети - заяви від 07.05.2009 року, підписану відповідачем (а.с.7), копію довідки про умови кредитування, підписану відповідачем (а.с. 8), копію Умов та правил надання банківських послуг (Том І: а.с. 17-40) та розрахунок заборгованості (а.с. 9-14) та копію паспорту ОСОБА_1 (а.с.15). 
Матеріалами справи встановлено, що заборгованість за кредитним договором №б/н від 07.05.2009 року по тілу кредиту складає 2304,22 гривень та 21211,57 гривень – заборгованість по процентам за користування кредитом, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості.
На підставі викладеного, оцінивши в сукупності надані докази, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала грошового зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вправі вимагати від боржника сплати неповернутого кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом. 
Виписки по рахунках позичальника та наданий ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» розрахунок заборгованості є зрозумілими та достатніми для висновку, що ОСОБА_1 не виконала належним чином узяті на себе грошові зобов`язання, тому виникла вказана заборгованість.
Розрахунок банку відповідає іншим матеріалам справи та є правильним. 
Натомість, ОСОБА_1 розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не надано, судово – економічної експертизи по справі не призначалось. 
У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не надано доказів, що вказана заборгованість виникла саме по заяві б/н від 07.05.2009 року, а саме вказаний договір є підставою позову.
Однак апеляційний суд критично відноситься до вказаних доводів апелянта, оскільки як вбачається із матеріалів справи, з моменту отримання кредитної карти «Універсальна», а саме з 07.05.2009 року по листопад 2014 року відповідачка активно користувалась кредитними коштами АТ КБ «ПриватБанк» та до певного часу належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що ОСОБА_1 визнала свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором від 07.05.2009 року. 
Крім того, безпідставними та необґрунтованими є доводи апелянта про те, що цей позов подано з порушенням строку позовної давності, що є підставою для відмови у його задоволенні, з огляду на таке. 
Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки  (ст.257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).
Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.
Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.
Згідно із правовою позицією Верховного Суду України про застосування ст.257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеною у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 17 вересня 2014 року № 6-95цс14, від 24 вересня 2014 року № 6-103цс14, від 01 жовтня 2014 року № 6-134цс14, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України).
З наданого банком розрахунку вбачається, що остання сума погашення кредиту була здійснена відповідачем у розмірі 499,50 гривень 14.11.2014 року, а банк звернувся до суду з позовною заявою 22.08.2017 року, тобто банк не пропустив строк звернення до суду щодо стягнення заборгованості по кредиту в сумі 2304,22 гривень та по 21211,57 гривень – заборгованість по процентам за користування кредитом, а відтак підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності в цій частині судом не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2018 року по цивільній справі Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 15.05.2020 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                                                  Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда