ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 травня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/13049/19
Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/501/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,
суддів: Євстафіїва О.К., Іванової  Г.П., 
секретар: Кривопиша Я.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Куликівському та Чернігівському районах Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про зменшення заборгованості по сплаті аліментів на утримання дитини, 
дата і місце складання повного тексту: 20 січня 2020 року, м.Чернігів,

                                     В С Т А Н О В И В : 
В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та, уточнивши свої позовні вимоги, просив зменшити заборгованість по аліментах, стягнутих з нього за рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 серпня 2008 року по справі №2-4778/08 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши розмір заборгованості за минулий, час станом на 01 липня 2019 року, в сумі 22 732 грн 22 коп. 
Позов мотивовано тим, що вищезазначеним рішенням з нього стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 червня 2008 року і до досягнення дитиною повноліття. З часу прийняття рішення позивач добровільно надавав допомогу на утримання дитини та до 2019 року ОСОБА_1 не зверталася до органу виконавчої служби з вимогою про примусове виконання рішення суду. Постановою від 03 липня 2019 року, за зверненням ОСОБА_1 , державним виконавцем Чернігівського РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській обл. Кравченко А.В. було відкрито виконавче провадження №59441065 за дублікатом виконавчого листа, виданого 14 червня 2019 року. Листом від 03 липня 2019 року позивача було повідомлено, що заборгованість з 03 липня 2016 року по червень 2019 року, тобто за три роки, становить 67037 грн 22 коп. Проте станом на 01 жовтня 2019 року зроблено перерахунок заборгованості вже за десять років і її розмір склав 149826 грн 57 коп. Позивач вважає нарахування заборгованості з червня 2010 року неправомірним, адже на час набрання чинності рішенням суду діяла ч.1 ст.194 СК України, згідно з якою аліменти могли бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більше як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, та вважає, що слід керуватися законом, який діяв на час виникнення права на стягнення аліментів та виникнення заборгованості по сплаті аліментів, тобто ч.1 ст.194 СК України, чинною на 2008 рік. Поточна заборгованість повинна обраховуватися починаючи з липня 2019 року. Після відкриття виконавчого провадження, починаючи з серпня 2019 року він сплачував поточні суми аліментів та погашав заборгованість, але заборгованість по аліментах за минулий час повинна нараховуватися з липня 2016 року по червень 2019 року включно. Позивач вказує, що на даний час у нього утворилась нова сім`я, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та рішенням Деснянського районного суду від 07 листопада 2019 року по справі №750/10801/19 на цій підставі розмір аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 зменшено з 1/3 до 1/6 частки його заробітку та вважає, що сума заборгованості повинна бути також зменшена до 50000 грн, адже він добровільно сплачував відповідачці грошові кошти на утримання дитини, зокрема в розмірі 26400 грн. Вказує, що заборгованість виникла саме тому, що відповідачка тривалий час, понад 10 років не подавала виконавчий лист до виконання, хоча за минулий період він мав змогу сплачувати аліменти за виконавчим листом, а на даний час у нього суттєво змінились обставини. 

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 січня 2020 року задоволено частково позов ОСОБА_2 , зменшено розмір заборгованості за аліментами, стягнутими рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 серпня 2008 року у цивільній справі № 2-4778/08 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлено розмір заборгованості за минулий час, станом на 01 липня 2019 року, в сумі 23133 грн 22 коп. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що рішення про стягнення аліментів було винесено 22 серпня 2008 року, виконавчий лист стягувачкою був пред`явлений вперше у липні 2019 року, а тому до відносин, які фактично виникли до внесення змін у ч.1 ст.194 СК України, слід застосовувати строк в три роки. Враховуючи, що станом на 01 липня 2019 року заборгованість позивача по сплаті аліментів на утримання дитини становила 67438 грн 22 коп. та сплату ним на виконання рішення суду про стягнення аліментів 44305 грн (розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 09 січня 2020 року), що визнала відповідачка у ході судового розгляду, загальна сума заборгованості підлягає зменшенню до 23133 грн 22 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення норм матеріального права, невірне застосування норм права до вирішення спірних правовідносин, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у позові відмовити в позовному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що правовідносини щодо стягнення заборгованості по аліментам виникають з моменту пред`явлення виконавчого листа до виконання, а не з моменту виникнення зобов`язання  загалом, як хибно визначив суд першої інстанції, тому заборгованість зі сплати аліментів виникла за період з червня 2010 року по грудень 2020 року, на підставі розрахунку від 09 січня 2020 року та на підставі ч.1 ст.194 СК України, яка діє на даний час. 
ОСОБА_1 вказує, що виконавчий лист не містить розрахунку боргу за минулий період, не здійснює «автоматичного нарахування» та не встановлює періодів нарахування за минулий час. 
На думку особи, яка подає апеляційну скаргу, норма ст.194 СК України, не застосовується «автоматично», а чітко пов`язана з подією (звернення стягувача з виконавчим листом для примусового стягнення), і тому має бути застосовано норму, яка існує і є чинною, саме на момент звернення, тобто має бути застосована ст.194 СК України в редакції від 03 липня 2018 року. 

У наданий судом строк ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Доводи відзиву зводяться до того, що на час набрання чинності рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 серпня 2008 року діяла редакція ч.1 ст.194 СК України, згідно з якою аліменти могли бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання та саме у зв`язку з цим він звернувся до суду з позовом про зменшення розміру заборгованості за аліментами. 
На думку ОСОБА_2 суд правомірно виходив з того, що відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часті, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. 
Також вказує, що СК України не містить норми, яка б передбачала його дію у часі, проте ст.8 даного Кодексу зазначає, що якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. За нормами ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та акти цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. 
Загалом позивач вважає, що ч.1 ст.194 СК України в редакції від 03 липня 2018 року, може застосовуватися лише у випадках, коли право на стягнення аліментів виникло після набрання законної сили цим Законом, а саме - з 28 серпня 2018 року. Також вказує, що ОСОБА_6 не наведені будь-які дані, які б свідчили про порушення судом норм матеріального чи процесуального права. 

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Даним вимогам відповідає рішення суду першої інстанції. 

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 06 червня 2001 року. Від даного шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 серпня 2008 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 червня 2008 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.9). 
Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 29 травня 2019 року, яка набрала законної сили 14 червня 2019 року, заяву ОСОБА_8 про видачу дубліката виконавчого листа - задоволено та видано дублікат виконавчого листа на підставі рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 серпня 2008 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 (а.с.12).
За повідомленням Міжрайонного відділу ДВС по Куликівському та Чернігівському районах ГТУЮ у Чернігівській обл. №9679 від 16 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 у період з 22 серпня 2008 року по 21 червня 2019 року не зверталася до органів ДВС з вимогою про примусове виконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 серпня 2008 року про стягнення аліментів з позивача (а.с.10). 
Постановою державного виконавця Чернігівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Чернігівській області Кравченко А.В. від 03 липня 2019 року відкрито виконавче провадження №59441065 на підставі виконавчого листа №6/750/80/19, виданого 14 червня 2019 року Деснянським районним судом м.Чернігова, з примусового виконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 серпня 2008 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 червня 2008 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.11). 
Вбачається, що 03 липня 2019 року державним виконавцем направлено ОСОБА_2 розрахунок заборгованості за яким розмір заборгованості по сплаті аліментів станом на 01 липня 2019 року склав 67037 грн 22 коп. (а.с.13, 17). При цьому вбачається, що державним виконавцем при проведенні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів булло застосовано п.1 ст.194 СК України в редакції, за якою аліменти стягуються за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, тобто з 03 липня 2016 року (а.с.14, 15, 16).
В подальшому розрахунок заборгованості проведено за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, тобто з 21 червня 2010 року та на 01 жовтня 2019 року нараховано 149826 грн 57 коп., а станом на 01 січня 2020 року - 122752 грн 92 коп. (а.с.18-28, 92).
Згідно свідоцтв про народження ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.30) та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.31).
Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 листопада 2019 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та зменшено розмір аліментів, визначених рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 серпня 2008 року з 1/3 частини до 1/6 частини.
Також вбачається, що ОСОБА_2 частково надавав допомогу ОСОБА_1 на утримання доньки, а також сплачував аліменти за виконавчим листом (а.с.34, 35, 36, 74, 94-100)
Головним державним виконавцем надано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 01 січня 2020 року, яка складає 122231 грн 59 коп. (а.с.93)

Дані правовідносини щодо виконання батьками обов`язку утримувати дітей визначеного за рішенням суду, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, та Конвенцією про права дитини, що є частиною національного законодавства України.
Згідно ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.
Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно ч.3 ст.181, ч.1 ст.184 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.
Згідно ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Відповідно ст.197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.
З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Відповідно, лише за наявності вищевказаних обставин, що мають істотне значення платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.
При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, може вирішити питання щодо звільнення від сплати заборгованості по аліментам, а не зобов`язаний це зробити.
Згідно ч.1 ст.81 СК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.80 цього Кодексу достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування.
Як визначено ст.194 СК України, аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.
Згідно із частиною третьою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до частини сьомої цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір (чинний на час розгляду справи).
Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Матеріалами справи достовірно встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 22 серпня 2008 року з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , 2005 року народження, у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 червня 2008 року та до досягнення дитиною повноліття. 
Лише в 2019 році ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою при переїзді. На час звернення до суду були відсутні відкриті виконавчі провадження щодо ОСОБА_2 , тобто з 2008 року по 2019 рік ОСОБА_1 не зверталась до виконавчої служби з метою стягнення аліментів з батька дитини. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов`язок сплати аліментів у ОСОБА_2 виник ще в серпні 2008 року, на той час діяла норма статті 194 СК України, згідно якої аліменти за минулий час стягувались не біль як за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання, в той час як на момент відкриття виконавчого провадження діє вже нова норма про нарахування заборгованості за 10 років, що є суттєвим для нарахування заборгованості за минулий період, тому наявні підстави для зменшення розміру заборгованості зі сплати аліментів, виходячи з розрахунку заборгованості за три роки. Колегія суддів вважає, що дані обставини мають істотне значення.

Доводи апеляційної скарги, що правовідносини щодо стягнення заборгованості по аліментам виникають з моменту пред`явлення виконавчого листа до виконання, а не з моменту виникнення зобов`язання загалом, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки, як зазначено вище, суд може зменшити розмір заборгованості зі сплати аліментів не лише з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, але й в інших випадках, які мають істотне значення. Подання ОСОБА_1 виконавчого документа до виконання більш ніж через 10 років після ухвалення рішення про стягнення аліментів суд вважає випадком, який має істотне значення для нарахування розміру заборгованості зі сплати аліментів. При цьому, апеляційний суд також звертає увагу, що ОСОБА_2 не просив звільнити його від сплати заборгованості, а просить зменшити її розмір та провести нарахування заборгованості за 3 роки, як це було передбачено законом на час ухвалення рішення та виникнення відповідного обов`язку.  Крім того, вбачається, що ОСОБА_2 частково сплачував аліменти за наявності такої можливості навіть враховуючи, що на даний час має двох неповнолітніх дітей від іншого шлюбу. 
Доводи ОСОБА_1 , що виконавчий лист не містить розрахунку боргу за минулий період, не здійснює «автоматичного нарахування» та не встановлює періодів нарахування за минулий час, не можуть бути підставою для скасування вірного та справедливого по суті рішення. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Заперечення ОСОБА_2 , викладені у відзиві на апеляційну скаргу є слушними і такими, що судом апеляційної інстанції приймаються у повному обсязі. 

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_2 . 
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                 П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 15 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови (крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України).
Повний текст постанови складено 08 травня 2020 року.

Головуючий:                                 Судді: