ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006492 пров. № А/857/4058/20	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Качмара В.Я.
за участі секретаря судового засідання         Пильо І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року (суддя – Ланкевич А.З., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

                                                      ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в грудні 2019 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо зменшення відсоткового значення розміру пенсії позивача з 65% на 50% відповідних сум грошового забезпечення; зобов`язати відповідача здійснити з 01.01.2018 перерахунок пенсії позивачу у порядку і розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі – Постанова №103), виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 65% сум грошового забезпечення, та здійснити її виплату з урахуванням виплачених сум; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 різницю між нарахованою та отриманою ним пенсією за період з 01.01.2018 по день, з якого почнеться виплата перерахованої пенсії урозмірі 65% від відповідних сум грошового забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року у справі №1.380.2019.006492 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо зменшення основного розміру пенсії ОСОБА_1 при здійсненні її перерахунку, а саме з 65% до 50% відповідних сум грошового забезпечення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 01.01.2018 відповідно до статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб» (далі – Закон №2262-XII), у порядку і розмірах, визначених Постановою №103, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 65% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум. У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 різницю між нарахованою та отриманою ним пенсією за період з 01.01.2018 по день, з якого почнеться виплата перерахованої пенсії в розмірі 65% від відповідних сум грошового забезпечення відмовлено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 різницю між нарахованою та отриманою ним пенсією за період з 01.01.2018 по день, з якого почнеться виплата перерахованої пенсії в розмірі 65% від відповідних сум грошового забезпечення, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове, яким позовні вимоги  в цій частині задовольнити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити позивачу різницю між нарахованою та отриманою ним пенсією за період з 01.01.2018 по день, з якого почнеться виплата перерахованої пенсії, оскільки така є обґрунтованою, підставною та співпадає з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №240/5401/18, викладеними у постанові від 18 жовтня 2019 року.
Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області у письмовому відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 з 02.09.2008 призначена пенсія за вислугою років згідно із Законом № 2262-XII, виходячи з вислуги років – 25 років 00 місяців 26 днів – у розмірі 65% грошового забезпечення.
На підставі довідки Львівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України від 11.03.2018 №ХВ61129 про розмір грошового забезпечення та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова №704), Постанови №103 відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача з 01.01.2018. При цьому, основний розмір пенсії склав 65% суми грошового забезпечення.    
Надалі, з 01.01.2018 по 31.12.2018 виплата перерахованої ОСОБА_1 пенсії проводилась у розмірі 50% суми підвищення пенсії, з 01.01.2019 по 31.12.2019 – 75 % суми підвищеної пенсії.
Не погоджуючись із проведеним відповідачем перерахунком пенсії, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом з метою захисту свого порушеного права.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача щодо зміни позивачу розміру пенсії з 65% до 50% відповідних сум грошового забезпечення під час її перерахунку з 01.01.2018. Водночас, щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити позивачу різницю між нарахованою та отриманою ним пенсією за період з 01.01.2018 по день, з якого почнеться виплата перерахованої пенсії в розмірі 65% від відповідних сум грошового забезпечення, суд першої інстанції вказав, що така задоволенню не підлягає, оскільки є передчасною, адже спір в цій частині фактично не існує, відповідний перерахунок з урахуванням висновків, викладених судовому рішенні, та наслідком якого є здійснення виплати, ще не проведено.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Із поданої апеляційної скарги видно, що апелянт просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача виплатити позивачу різницю між нарахованою та отриманою ним пенсією за період з 01.01.2018 по день, з якого почнеться виплата перерахованої пенсії.
Отже, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України, є законність і обґрунтованість рішення суду рішення лише в частині зобов`язання відповідача виплатити позивачу різницю між нарахованою та отриманою ним пенсією за період з 01.01.2018 по день, з якого почнеться виплата перерахованої пенсії.
За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
За правилами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.  
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень, тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
В постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року по справі №21-34а15 зазначено, що за змістом статті 6 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.
У рішенні від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального або нематеріального блага.
При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 року).
Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.
Рішенням суду у розглядуваній справі лише зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 01.01.2018 відповідно до статті 63 Закону №2262-XII, у порядку і розмірах, визначених Постановою №103, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 65% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум, при цьому відповідачем ще не вчинено жодних дій на виконання вказаного рішення, зокрема, й не відмовлено у виплаті різниці перерахованої пенсії.
Тобто, на даний час позивач не звертався до відповідача із відповідною заявою та, як наслідок, не отримував відмову у виплаті різниці перерахованої пенсії.
Отже, вимоги про зобов`язання здійснити виплату різниці пенсії, на переконання суду апеляційної інстанції, є передчасними, адже спір в цій частині фактично не існує, оскільки відповідний перерахунок з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні, ще не проведено.
Доводи апелянта про невідповідність рішення суду першої інстанції правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №240/5401/18, викладеними у постанові від 18 жовтня 2019 року, є необгрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на наступне. 
Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи №240/5401/18, постановою від 18 жовтня 2019 року залишила без змін рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 лютого 2019 року, яким, зокрема, визнано протиправними дії органу Пенсійного фонду щодо зменшення відсоткового значення розміру пенсії з 83% до 70% сум грошового забезпечення, а також зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області здійснити з 01.01.2018 перерахунок пенсії ОСОБА_2 відповідно до статті 63 Закону №2262-XII, у порядку і розмірах визначених Постановою №103, виходячи з відсоткового значення розміру пенсії 83% сум грошового забезпечення, та здійснити виплату з урахуванням виплачених сум. Відтак, касаційним судом лише зобов`язано відповідача здійснити з 01.01.2018 перерахунок та виплату пенсії з урахуванням виплачених сум, та відсутні будь-які висновки про зобов`язання Пенсійного фонду виплачувати різницю між нарахованою та отриманою пенсією за період з 01.01.2018 по день, з якого почнеться виплата перерахованої пенсії. З огляду на вищевикладене, безпідставними та нічим не підкріпленими є доводи позивача про не врахування судом першої інстанції при ухваленні рішення у розглядуваній справі правового висновку Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №240/5401/18, та відступлення від такого. 
Отже, вимога позивача про зобов`язання відповідача виплатити різницю між нарахованою та отриманою пенсією за період з 01.01.2018 по день, з якого почнеться виплата перерахованої пенсії у розмірі 65% від відповідних сум грошового забезпечення, на думку суду, є передчасною, адже спір в цій частині фактично не існує, та суд не може приймати рішення про захист прав та інтересів осіб, які можливо будуть порушені в майбутньому.
За наведених обставин, враховуючи недоведеність позивачем наявності спору та неврегульованого питання між ним та суб`єктом владних повноважень з приводу виплати різниці між нарахованою та отриманою пенсією - відсутні підстави для задоволення позову в досліджуваній частині.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 різницю між нарахованою та отриманою ним пенсією за період з 01.01.2018 по день, з якого почнеться виплата перерахованої пенсії в розмірі 65% від відповідних сум грошового забезпечення.
Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення в оскаржуваній частині, у зв`язку з чим апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 різницю між нарахованою та отриманою ним пенсією за період з 01.01.2018 по день, з якого почнеться виплата перерахованої пенсії в розмірі 65% від відповідних сум грошового забезпечення, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи в оскаржуваній частині і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
В іншій частині - щодо задоволення адміністративного позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.
Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 03 червня 2020 року.