ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2020 року	Львів	Справа № 300/1980/19 пров. № А/857/620/20	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Заверухи О.Б., Старунського Д.М.
за участі секретаря судового засідання         Юник А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року (суддя - Главач І.А., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,-

                                                           ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 в жовтні 2019 року звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України, у якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у відмові в нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2019 роки, компенсації за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, грошової компенсації за неотримане речове майно, надбавки за несення служби в гірському населеному пункті за період з 02.05.2018 по 22.05.2018 та зобов`язати відповідача провести відповідні нарахування та виплати.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року у справі №300/1980/19 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018 та 2019 роки. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 11292 (одинадцять тисяч двісті дев`яносто дві) гривні 83 копійки. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2017, 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 11292 (одинадцять тисяч двісті дев`яносто дві) гривні 83 копійки. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок. 
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та зобов`язання нарахувати та виплатити таку матеріальну допомогу, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що протягом 2019 року двічі (28.03.2019 та 17.05.2019) звертався до відповідача із рапортами про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, однак такі залишились без належного реагування Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України. Лише на заяву від 26.07.2019 листом від 20.08.2019 №50/41-1188 відповідачем було надано відповідь, згідно якої виплата матеріальної допомоги здійснюється в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі військової частини, один раз на рік у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення військовослужбовця. Такі дії відповідача на думку ОСОБА_1 є протиправними, оскільки відсутність бюджетних асигнувань не може бути підставою для порушення прав громадян. Відтак, вважає, що відповідачем при звільненні протиправно не проведено з позивачем відповідних розрахунків.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлено факт перебування ОСОБА_1 у відпустці за 2018 рік повністю або частково, з огляду на що безпідставним є задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Крім того, скаржник заперечує проти задоволення судом першої інстанції відшкодування витрат на правову допомогу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 10.10.2016 між ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України укладено контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України.
ОСОБА_1 з 01.03.2017 набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 01.03.2017.
В період проходження військової служби ОСОБА_1 28.02.2019 та 17.05.2019 звертався із рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, однак не отримав відповідь відповідача щодо результатів розглядів таких рапортів.
Окрім цього, встановлено, що відповідачем за результатами розгляду рапорту позивача від 16.04.2019 вх. №239 щодо отримання грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки надано відповідь від 26.04.2019 за №50/41-588, в якій роз`яснено про право отримання грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки у день звільнення з військової служби.
Також ОСОБА_1 звертався до відповідача із рапортом від 10.06.2019 вх. №350 щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, за результатами розгляду якого листом від 02.09.2019 №50/41-1241 позивача повідомлено, що йому нараховано кошти за неотримане речове майно і подано заявку на їх отримання згідно довідки від 18.07.2019 №10 та при надходження коштів з довольчого органу його буде повідомлено.
Аналогічну за змістом відповідь було надано ОСОБА_1 відповідачем за результатом розгляду заяви від 09.09.2019 вх.№ Г-16 щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
Згідно з витягом з наказу командира Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 08.07.2019 №158 майора ОСОБА_1 , наказом командувача Національної гвардії України від 20.05.2019 №78 о/с звільнено у запас відповідно до підпункту «б» пункту два частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідач за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 08.07.2019 №392 листом від 11.07.2019 №50/41-1013 повідомив позивача про відсутність підстав для компенсації невикористаної додаткової відпустки.
26.07.2019 ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України із заявою щодо непроведення із ним усіх розрахунків, зокрема зазначив про невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за період 2017-2019 роки, компенсації за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, надбавки за несення служби в гірському населеному пункті за період з 02.05.2018 по 22.05.2018 та компенсації за неотримане речове майно.
За результатами розгляду даної заяви позивача від 26.07.2019 відповідач листом від 20.08.2019 №50/41-1188 повідомив ОСОБА_2 про розгляд питання щодо невиплаченої компенсації додаткової відпустки у листі від 26.04.2019 №50/41-1013, щодо невиплаченої компенсації за основну відпустку за 2018 – у листі від 26.04.2019 №50/41-588. Щодо невиплаченої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік відповідач зазначив, що така допомога надається в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі військової частини. Також відповідач зазначив про відсутність підстав для виплати надбавки 25% за несення служби в Долинському районі, оскільки Військова частина НОМЕР_1 знаходиться у місті Івано-Франківську.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що на час прийняття наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу, Військова частина НОМЕР_1 протиправно не здійснила з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за 2017, 2018 та 2019 роки, грошової компенсації за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік, грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для отримання позивачем надбавки за несення служби в гірському населеному пункті за період з 02.05.2018 по 22.05.2018 оскільки в той час він перебував у відрядженні. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік та зобов`язання нарахувати та виплатити таку матеріальну допомогу, оскільки відповідачем не приймалося рішення про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відносно позивача під час проходження його служби у Військовій частині НОМЕР_1 .
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» (далі – Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917–1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, – тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш, як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України» (далі – Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період – це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація – комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту – на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.
Чинним законодавством лише припинено надання зазначеного виду відпустки, проте не припинено відповідних виплат грошової компенсації за її не використання.
Крім того, відповідно до пункту 5 розділу XXXI «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 №200, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.04.2018 за №405/31857 (далі – Інструкція №200) у рік звільнення військовослужбовців зі служби, зазначених у пунктах 3, 4 цього розділу, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.
Також, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30.04.2013 у справі «Тимошенко проти України» (заява №49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією – стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість – за потреби, за відповідної консультації – передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2018 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).
Відповідно до частини третьої статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Виходячи із вказаної норми, при ухваленні даного рішення судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі №Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
Покликання відповідача на відсутність підстав для компенсації за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік, оскільки після виходу з лікарняного ОСОБА_1 не написав рапорту на продовження відпустки, апеляційний суд вважає помилковими оскільки, як встановлено під час розгляду справи, продовження відпустки після виходу з лікарняного було неможливим у зв`язку з оголошенням військових зборів та викликом усіх військовослужбовців на службу по тривозі, що не заперечується відповідачем. Непродовження позивачем основної відпустки після лікарняного з незалежних від нього причин не позбавляє його права на отримання компенсації за невикористані дні такої відпустки.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2017-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ, а також компенсацію за невикористану частину основної відпустки за 2018 рік.
Щодо вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача, що полягає у відмові в нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, надбавки за несення служби в гірському населеному пункті за період з 02.05.2018 по 22.05.2018 та зобов`язання відповідача провести відповідні нарахування та виплати, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 9-1 Закону №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений «Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» (далі - Порядок №178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до пунктів 4, 5 вказаного Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Згідно з пунктом 15 розділу ІІІ «Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 №475 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.06.2017 за №797/30665 (далі - Інструкція №475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до затвердженого Урядом Порядку №178.
Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.
З вищенаведених законодавчих приписів випливає, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).
Отже військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.
На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку №178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених  Конституцією  та чинним законодавством його прав та інтересів.
Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №803/756/17 (адміністративне провадження №К/9901/38716/18).
За таких обставин, колегія суд зазначає про наявність підстав для виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, оскільки ОСОБА_1 звільнений з військової служби та 10.06.2019 за вхідним №350 подав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт про виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно.
Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, (дія якого відповідно до частини третьої Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як встановлено з матеріалів справи, станом на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини сума заборгованості за неотримане речове майно склала 11292,83 грн., що підтверджується довідкою Військової частини № НОМЕР_1 від 18.07.2019 №10 про вартість речового майна, що належить до видачі майору ОСОБА_1 . 
Тому станом на момент виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 у відповідача виник обов`язок щодо виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 11292,83 грн.
Відповідачем не надано до суду доказів виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане ним речове майно в сумі 11292,83 грн.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті під час звільнення позивача з військової служби у запас, грошової компенсації вартості за неотримане ним речове майно, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню.
Окрім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що подана відповідачем апеляційна скарга не містить жодних обґрунтувань у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права судом першої інстанції при ухваленні судового рішення в цій частині.
Що стосується невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, апеляційний суд зазначає наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені  Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»  (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Підпунктом 3 пункту 5 цієї постанови надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 7 Постанови №704, видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів.
Міністерство внутрішніх справ України наказом від 15.03.2018 №200 у Розділі ХХ визначило порядок виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме: особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за рішенням командира військової частини надається в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого в кошторисі військової частини, один раз на рік матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, на яке військовослужбовець має право згідно із чинним законодавством України на день звернення. Розмір матеріальної допомоги визначається комісією на підставі інформації, наданої фінансовим відділенням (службою) військової частини про затверджений фонд грошового забезпечення та можливість проведення виплати. Склад комісії затверджується наказом командира військової частини.
Пунктом 2 Розділу ХХ Інструкції №200 визначено, що матеріальна допомога надається на підставі рапорту в кожному конкретному випадку.
Рішення комісії оформлюється протоколом, який затверджується командиром військової частини, і разом з рапортами військовослужбовців передається до фінансового підрозділу для виплати матеріальної допомоги.
Військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні відповідних начальників (командирів), розмір матеріальної допомоги визначається з урахуванням розміру місячного грошового забезпечення, яке отримували військовослужбовці за останніми штатними посадами, що ними обіймалися (пункт 3 Розділу ХХ Інструкції №200).
Таким чином, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань віднесена до права роботодавця та здійснюється в межах асигнувань, однак не є обов`язковою виплатою.
Проте, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем не приймалося рішення про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відносно позивача під час проходження його служби у Військовій частині НОМЕР_1 , з огляду на що колегія суддів приходить до висновку про відсутність законодавчо визначених підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити вказану виплату стосовно позивача. 
Більше того, позивачем при зверненні до суду з даним адміністративним позовом не заявлялись позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду його заяв на отримання матеріальної допомоги чи щодо неприйняття рішення за результатами розгляду таких. Не заявлено позивачем також жодних позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік згідно вимог Інструкції №200.
Натомість, згідно вимог частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Більше того, повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами чинного законодавства.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відповідач зобов`язаний, за наявності визначених умов, виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дії.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд наголошує, що позивач не позбавлений права звернення до суду з відповідними позовними вимогами про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та зобов`язання вчинити відповідні дії.
Проте, в даній справі такі вимоги розглянуті бути не можуть, оскільки не є предметом доказування у даному спорі в силу незаявлення їх позивачем при зверненні до адміністративного суду. 
Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що у відповідача були відсутні підстави виплачувати при виключенні зі списків особової частини ОСОБА_1 матеріальну допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, оскільки Військовою частиною НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України не приймалось рішення про виплату такої, як це передбачено пунктами 1 та 2 Розділу ХХ Інструкції №200, тому позовні вимоги в цій частині задоволені бути не можуть. 
Також, вирішуючи питання про розподіл судових витрат в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про можливість стягнення таких у розмірі 4500 грн., з огляду на наступне.
Статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При визначенні суми відшкодування вказаного виду судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну (правничу) допомогу долучено до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги від 20.09.2019 №20/09, додаткову угоду від 07.11.2019 №1 до договору про надання правової допомоги від 20.09.2019 №20/09, акт приймання-передачі послуг від 07.11.2019 №07/11 до договору про надання правової допомоги від 20.09.2019 №20/09, квитанцію про оплату послуг від 07.11.2019 №255693.
Відповідно до зазначеного акту приймання-передачі послуг від 07.11.2019 №07/11 до договору про надання правової допомоги від 20.09.2019 №20/09 адвокатом Лютак Л.Л. Гриніву Р.М. надавалися такі послуги: зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції (0,5 години) – 350 грн.; вивчення та правовий аналіз доказів по справі  (0,5 години) – 350 грн.; пошук, вивчення та правовий аналіз судової практики в аналогічних спорах (0,5 годин) – 350 грн.; підготовка адміністративного позову та додатків до нього (7 годин 15 хвилин) – 5050 грн.; вивчення та правовий аналіз відзиву відповідача (0,5 годин) – 350 грн.; підготовка відповіді на відзив (1,5 години) – 1050 грн. 
Всього позивачем сплачено 7500,00 грн. винагороди адвокату, що підтверджується квитанцією про оплату послуг від 07.11.2019 №255693.
Апеляційний суд вважає, що заявлені витрати є цілком співмірними із предметом спору в межах даної адміністративної справи, складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та підтверджені належними і допустимими доказами.
Таким чином, враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача частини понесених позивачем витрат на оплату правничої допомоги в розмірі 4500,00 грн.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. 
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись частиною третьою статті 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.   

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	Д. М. Старунський  	
Повне судове рішення складено 03 квітня 2020 року.