Справа № 133/2717/19
Провадження № 22-ц/801/377/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сорока Д. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2020 року	Справа № 133/2717/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниці цивільну справу № 133/2717/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року, повний текст якого складено того ж дня, ухвалене у складі судді Сороки Д.В.,
встановив:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 4000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг.
Відповідач погодився, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг у «ПриватБанку», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», розміщених на сайті банку www.privatbank.com.ua./terms/pages/70, складає між ним та банком Договір про надання кредиту. Одночасно з п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким, чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 4.9 Умов та правил надання банківських послуг і п. 5.8 Правил користування платіжною карткою. Отримання виписки по рахунку є обов`язком позичальника.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 31 серпня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 108367,32 грн, яка складається з 1507,48 грн – заборгованість за кредитом, 97206,21 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом, 4017,09 грн – заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до умов пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн – штраф (фіксована частина); 5136,54 грн – штраф (процентна складова).
З урахуванням того, що позичальник надалі продовжує ухилятися від виконання зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 28 лютого 2007 року в сумі 108367,32 грн.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року суду у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах даної справи Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, обґрунтовані підтвердження прийняття відповідачем саме цих конкретних умов позивачем не доведено, а тому такі умови не можуть бути визнані частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог не надано належних, допустимих і достовірних доказів, які підтверджують суму кредиту, видачу кредитної картки, її вид, строк її дії, відкриття рахунку після укладення кредитного договору, наявності та розміру кредитної заборгованості, а наданий розрахунок заборгованості не може бути таким доказом, оскільки не є первинним обліковим документом, а є лише обґрунтуванням позовних вимог.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначав, що між банком та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви від 28 лютого 2007 року, в якій позичальник висловив згоду з формою договору та його умовами. Висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є помилковим, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, підпис позичальника у яких не потрібен. При цьому відмова у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків порушує принципи платності кредитного договору і порушує норми матеріального та процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення, з таких підстав.
Відповідно до частин першої - п`ятої ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
По справі встановлено, що 28 лютого 2007 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку», згідно з яким ідентифікував себе і виявив бажання оформити платіжну картку, на яку встановлено кредитний ліміт у сумі 3090 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості, та комісії за кредитне обслуговування – 1% від суми заборгованості. Тип кредитного ліміту – фінансовий. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. 
Погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості, як шляхом внесення коштів на карту, так і шляхом списання з дебетної картки (а.с. 8).
Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг.
Згідно з поданою заявою ОСОБА_1 видано кредитну картку №  НОМЕР_1 .
До анкети-заяви позивачем додано Умови та правила надання банківських послуг та Правила користування платіжною картою (а.с.9-14).
Згідно з п.3.3 Умов та правил надання банківських послуг підписання цього договору є прямою і безумовною згодою держателя щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. 
Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг у разі порушення клієнтом строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми позову.
Згідно з п. 5.1.1 Правил користування платіжною картою фінансовий кредит може бути використаний для отримання готівкових грошових коштів з картрахунку і безготівкового розрахунку за придбання товари та послуги.
Відповідно до п. 5.4 Правил користування платіжною картою строк погашення кредиту – в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній карті (в полі MONTH).
Згідно з розрахунком, наданим позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань з кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 31 серпня 2019 року становить 108367, 32 грн, яка складається з 1507,48 грн – заборгованість за кредитом, 97206,21 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом, 4017,09 грн – заборгованість за комісією, а також штрафи відповідно до умов пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн – штраф (фіксована частина); 5136,54 грн – штраф (процентна складова).
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів;  3) показаннями свідків.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1,2 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК),
Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з  частиною 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
28 лютого 2007 року позичальником ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до «Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», в якій сторони погодили суму і тип кредитного ліміту, базову відсоткову ставку, розмір комісії, строк дії кредитного ліміту, порядок погашення заборгованості, вид і номер кредитної картки. 
Така заява підписана позичальником ОСОБА_1 .
Зважаючи на викладене, висновки суду першої інстанції про те, що в підписаній анкеті-заяві відсутні погоджені умови кредитування є помилковими, які не відповідають обставинам справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З позовом про визнання недійсним кредитного договору б/н від 28 лютого 2007 року ОСОБА_1 до суду не звертався.
Крім того, з розрахунку заборгованості наданого банком, видно, що відповідач користувався кредитними коштами та періодично здійснював його погашення.
Доказів на спростування вказаного розрахунку ОСОБА_1 не надано.
Висновки суду першої інстанції про недоведення банком отримання позичальником кредитних коштів та кредитної картки спростовуються анкетою-заявою від 28 лютого 2007 року, у якій наявний підпис позичальника.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені позову з тих підстав, що позивачем не доведено факту отримання кредиту та наявності заборгованості у відповідача. 
Щодо стягнення відсотків та комісії за кредитним договором б\н від 28 лютого 2007 року, то апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 , банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.                        
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.        
За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин другої, третьої статті 215 ЦК України  недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, окремі положення договору, можуть бути визнані недійсними судом за позовом сторони договору чи іншої заінтересованої особи, поданим до суду у встановленому законом порядку.
Визнання такого положення правочину недійсним у судовому порядку не вимагається лише у випадку, якщо недійсність правочину (нікчемність) встановлена самим законом.
Так, 16 жовтня 2011 року на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих  актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг»  від 22 вересня 2011 року N 3795-VI набули чинності зміни до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якими частину четверту статті 11 доповнено новим абзацом такого змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до ч.2 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону N 3795-VI дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.
Тобто, на час укладення кредитного договору б/н від 28 лютого 2007 року норми Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачали нікчемності умови договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою, а також не були чинними Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.
З урахуванням того, що умова кредитного договору про сплату комісії за кредитне обслуговування у сумі 1% від суми заборгованості кредиту є чинною, не оспореною у встановленому законом порядку, її виконання є обов`язковим відповідно до норми ст. 629 ЦК України.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
  З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування. Так, 28 лютого 2007 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідачу встановлено кредитний ліміт із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Повернення кредиту, сплату відсотків та комісії відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, в розмірі 7% від суми заборгованості упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.
У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц було сформульовано правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Такий же правовий висновок висловлено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження №14-10 цс18) та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
Як видно з довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 було видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до січня 2013 року.
Доказів про перевипуск та отримання ОСОБА_1 нової картки за умовами договору від 28 лютого 2007 року, позивачем не надано.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та комісії, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та комісії, нарахованих після закінчення строку кредитування (після січня 2013 року) не підлягають до задоволення.
Як видно з розрахунку заборгованості за кредитом, заборгованість за відсотками станом на 31 січня 2013 року становила 1189, 21 грн та заборгованість за комісією становила 1411,19 грн.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 1507,48 грн, а також за відсотками в сумі 1189, 21 грн та комісією в сумі 1411,19 грн.
Разом з тим відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо сплати штрафів за кредитним договором, оскільки відповідальність сторін у вигляді сплати штрафу не передбачена підписаною анкетою-заявою від 28 лютого 2007 року.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 
Умовами та правилами надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати штрафів у встановленому порядку та розмірі.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом на підтвердження таких обставин бути не може.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (в цьому випадку - ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.
У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.
Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.
У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.
Такий правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 136/840/17. 
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника.
У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року 
 N 15-рп/2011 суд зазначив, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. 
Отже, за відсутності обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем Умов та правил надання банківських послуг, та погодження сторонами відповідальності у вигляді сплати штрафів, такі умови не можуть бути визнані складовою частиною спірного кредитного договору, а тому право банку здійснювати відповідні нарахування та обов`язок позичальника по їх сплаті не доведено.
Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).
Колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, то з відповідача на користь банку підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Так, банком понесені витрати по сплаті судового збору в сумі ?1921 грн та за подання апеляційної скарги 2881,5 грн, а всього 4802,5 грн, апеляційним судом задоволено позовні вимоги на суму 4107,88 грн, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 72,82 грн за подання позовної заяви та 109, 23 грн за подання апеляційної скарги.
Неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про часткове задоволення позову.
Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, суд,
постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Козятинського міськрайонного районного суду Вінницької області від 28 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28 лютого 2007 року в сумі 4107,88 гривень (чотири тисячі сто сім гривень 88 копійок), з яких 1507, 48 гривень (одна тисяча п`ятсот сім гривень, 48 копійок) - заборгованість за кредитом, 1189, 21 гривень (одна тисяча сто вісімдесят дев`ять гривень 21 копійка) – заборгованість за процентами за користування кредитом, 1411,19 гривень (одна тисяча чотириста одинадцять гривень 19 копійок) – заборгованість за комісією. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 72,82 гривні (сімдесят дві гривні 82 копійки) судового збору за подання позовної заяви та 109, 23 гривень (сто дев`ять гривень 23 копійки) за подання апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.
Учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: вулиця Грушевського, 1Д, м .Київ, код ЄДРПОУ 14360570);
відповідач - ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Головуючий І.В. Міхасішин 

Судді Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник