КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

апеляційне провадження №22-ц/824/2673/2020                     
справа №366/3109/18
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2020 року                                                                                                          м.Київ
 
 Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
 
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області, ухвалене під головуванням судді Слободян Н.П. 25 жовтня 2019 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-
встановив:
 
            В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 19700 грн. боргу, 368 грн. 3% річних та 734,84 грн. інфляційних втрат.
 
            Вимоги обґрунтовує тим, що 10 жовтня 2017 року надала ОСОБА_1 у позику 19700 грн., які останній зобов`язався повернути до 10 квітня 2018 року. На підтвердження цього зобов`язання складена розписка.
 
            Мотивуючи тим, що кошти не були повернуті в строк, звернулась із цим позовом.
 
            Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року, з урахуванням ухвали від 05 листопада 2019 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_1 19700 грн. боргу, 368 грн. 3% річних та 734,84 грн. інфляційних втрат. Вирішено питання про стягнення з відповідача на користь держави судовий зхбір у розмірі 768,40 грн.
 
            Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.
 
            В апеляційній скарзі посилається на те, що судом не враховано його доводів проти заявлених вимог та неповне з`ясування обставин справи.
 
            Вказує, що разом з іншими особами виконував ремонтні роботи на замовлення ОСОБА_2 , проте роботи були виконані неякісно, у зв`язку із чим виникла конфліктна ситуація, позивач та її родичі відмовлялись повертати будівельний інструмент  та ним складена розписка на суму 19700 грн. Зазначена сума мала бути погашена за рахунок вкладу всіх осіб, з якими виконувались ремонтні роботи, проте останні вони відмовились від цього. Вказує, що якщо позивач незадоволена якістю робіт, то мала б замовити послуги у професіоналів, уклавши з ними відповідний договір. Вказує, що не отримував коштів за розпискою та не бажає одноосібно повертати їх.
 
            У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Прохода Ю.В. просить залишити скаргу без задоволення та посилається на те, що відповідач не зазначає конкретні доводи, які на його думку не були враховані судом; не вказує в чому проявилося неповнота з`ясування обставин справи та однобічного підходу суду; не вказує, в чому саме полягає примус у написанні розписки та не оспорював її в судовому порядку.
 
            Окрім того, просить стягнути з відповідача 5000 грн. витрат на правову допомогу, що включає:
- виїзд адвоката до клієнта ОСОБА_2 (м.Київ - смт. Іванків Київської обл. для підписання договору про надання правової допомоги (відстань в обидві сторони 250 км);
- правовий аналіз матеріалів справи №366/3109/18 та апеляційної скарги, надання правової консультації щодо плану дій в ході апеляційного провадження.
-       ознайомлення з матеріалами справи; 
-       складання відзиву на апеляційну скаргу;
-       участь судових засіданнях у Київському апеляційному суді по справі № 366/3109/18;
-       інші передбачені процесуальним законодавством України дії під час судового розгляду.
 
            19 лютого 2020 року від представника позивача адвоката Прохода Ю.В. надійшли додаткові докази витрат на правничу допомогу на суму 4000 грн., згідно із актом про прийняття-передачу наданої правової допомоги за договором про надання правової допомоги №28/01/20 від 28 січня 2020 року.
 
Відповідно до статті 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
 
 Заслухавши суддю-доповідача,  розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
З матеріалів справи убачається, що відповідачем 10 жовтня 2017 року складена розписка, відповідно до якої він отримав від ОСОБА_2 кошти у сумі 19700 грн. та  які зобов`язувався повернути до 10 квітня 2018 року. Написання цієї розписки відповідачем не оспорюється.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що має місце новаційний договір, тобто первісний договір підряду на виконання ремонтних робіт за обопільною згодою про заміну первинного зобов`язання новим трансформувався у договір позики, тобто мала місце новація.
 
  Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Згідно з вимогами частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно із якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що розписка від 10 жовтня 2017 року складена ОСОБА_1 під тиском відхиляються колегією суддів, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження цих обставин та договір в судовому порядку відповідачем не оспорювався. 
 
Доводи апеляційної скарги в частині неотримання грошових коштів відхиляються колегією суддів з огляду на таке.
 
Статтею 1051 ЦК України унормовано, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
 
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
 
Отже, оскільки відповідачем в судовому порядку договір позики з тих підстав, що грошові кошти  насправді не були одержані ним від позикодавця,  позовних вимог відповідно до правил цивільного процесуального законодавства не заявлялось, колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо безгрошовості розписки.
 
Разом з тим, колегія суддів уважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо новації боргу та зазначає про таке.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
 
Статтею 1053 ЦК України визначено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №340/385/17 викладено наступні правові висновки:
37. Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.
38. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.
39. Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.
 
З матеріалів справи, зокрема, змісту розписки, убачається, що в ній відсутні вказівки на первинне і нове зобов`язання та наміри сторін вчинити новацію, тобто припинити існуюче і замінити новим. 
 
Отже договір позики від 10 жовтня 2017 року, на підставі якого пред`явлено позов, не є договором новації боргу, оскільки в ньому відсутні посилання на попередні домовленості та зобов`язання сторін.
 
Відтак між сторонами існують договірні правовідносини з позики, в установленому законом порядку цей договір недійсним не визнано, зобов`язання позичальника перед позикодавцем щодо повернення коштів не виконані, ураховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з урахуванням положень статті 625 ЦК України, що вірно викладено в резолютивній частині рішення суду.
 
Ураховуючи наведене вище та у відповідності до статті 376 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.
 
Окрім того, представником позивача заявлено про відшкодування судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, а саме, витрат на правничу допомогу адвоката.
 
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 3 цієї статті установлено, що  до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (пункт 1).
Згідно із статтею 137 ЦПК України визначено:
1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно заяви від 19 лютого 2020 року загальна вартість витрат на правничу допомогу визначена у розмірі 4000 грн., на підтвердження сплати яких надано квитанцію  від 19 лютого 2020 року на  цю суму.
 
Окрім того, надано  Договір №28/01/20 про надання правової допомоги від 28 січня 2020 року, Додаток №1 до цього договору, в якому обумовлені види робіт та вартість наданих послуг, а також Акт про прийняття-передачу наданої правової допомоги за Договором №28/01/20 про надання правової допомоги від 28 січня 2020 року, що складений 18 лютого 2020 року.
 
Наданими доказами підтверджено виконання таких видів робіт, як ознайомлення з матеріалами справи в Київському апеляційному суді (1500 грн.) та складання відзиву на апеляційну скаргу (2500 грн.), всього на суму 4000 грн.
 
Заяв про неспівмірність цих витрат від відповідача не надходило.
 
Отже, ураховуючи, що обсяг задоволених позовних вимог судом апеляційної інстанції не змінюється, з відповідача на користь відповідача підлягає стягнення 4000 грн., пов`язаних із оплатою витрат за надання правничої допомоги.
 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
 Рішення Іванківського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.
 
В іншій частині рішення Іванківського районного суду Київської області від 25 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4000 (чотири тисячі) грн. на відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складено 31 березня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

                                                                                  В.В. Соколова