ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2020 року	Львів	Справа № 500/344/20 пров. № А/857/3111/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.
суддів:                                                                      Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.,
за участю секретаря судових засідань –                     Юник А.А.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року (головуючий суддя: Чепенюк О.В., місце ухвалення - м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом Виконавчого комітету Тернопільської міської ради до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про скасування постанови про накладення штрафу, –

встановив:

Виконавчий комітет Тернопільської міської ради 30.01.2020 звернувся з позовом до суду, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив скасувати постанову про накладення штрафу від 19.11.2019 ВП № 59694256.
Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Лесьної Н.В. від 19.11.2019 про накладення штрафу, постановлено стягнути з Виконавчого комітету Тернопільської міської ради штраф у розмірі 5100,00 грн за невиконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 607/24084/18 та вимоги державного виконавця від 25.09.2019. Позивач стверджує, що рішення суду від 13.02.2019 було виконане позивачем добровільно 10.07.2019, тобто ще до моменту видачі ОСОБА_1 (стягувачу у виконавчому провадженні) виконавчого листа Тернопільським окружним адміністративним судом від 29.07.2019 у справі № 607/24084/18. Комісією з питань надання громадянам житлових субсидій, повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо призначення йому житлової субсидії від 03.10.2018 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та прийнято відповідне рішення № 15 від 10.07.2019 про відмову у призначенні ОСОБА_1 житлової  субсидії з 01.10.2018 через відсутність умов для її призначення.
Враховуючи виконання позивачем рішення суду від 13.02.2019, Виконавчий комітет Тернопільської міської ради вважає, що підстав для винесення постанови про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн немає, а тому оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року позов задоволено.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що із листа позивача від 07.11.2019, відповідачем встановлено, що рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 607/24084/18 не виконано, що у свою чергу стало підставою для вчинення подальших дій в межах виконавчого провадження з метою примусового виконання рішення суду, зокрема, винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу від 19.11.2019, в розмірі 5100 грн.
Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), 14.04.2020 подано клопотання про розгляд справи без його представника.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.
У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 607/24084/18 позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Комісії з питань надання громадянам житлових субсидій від 18.10.2018 № 19 в частині відмови ОСОБА_1 в призначенні житлової субсидії; зобов`язано Виконавчий комітет Тернопільської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення житлової субсидії від 03.10.2018 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Після набрання законної сили рішенням суду від 13.02.2019, Тернопільським окружним адміністративним судом, 29.07.2019 видано виконавчий лист у справі № 607/24084/18 про зобов`язання Виконавчий комітет Тернопільської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення житлової субсидії від 03.10.2018 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З метою примусового виконання виконавчого листа у цій справі, за заявою стягувача головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Лесьною Н.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59694256 від 02.08.2019, у якій вказано про обов`язок боржника Виконавчий комітет Тернопільської міської ради виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. Вказана постанова надіслана позивачу супровідним листом 02.08.2019.
Комісія з питань надання громадянам житлових субсидій створена рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради та діє відповідно до Положення про Комісію. До компетенції Комісії віднесено розгляд звернень громадян, подань управління соціальної політики та прийняття рішень щодо призначення (відмови у призначенні) житлових субсидій у випадках, передбачених пунктом 5, підпунктами 2-6 пункту 6, пунктами 7, 8, 9, підпунктами 3 та 6 пункту 12, пунктами 14, 15, 16, 18, 22 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 № 848. 
Листом від 09.08.2019 заступник міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, голова Комісії з питань надання громадянам житлових субсидій Л.О. Бицюра повідомив державного виконавця про виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 607/24084/18, на підтвердження чого до листа було додано ряд документів, зокрема: копія заяви ОСОБА_1 від 25.06.2019, копія листа Управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 11.07.2019 № 319/13.11 та копія витягу з протоколу засідання Комісії з питань надання громадянам житлових субсидій від 10.07.2019 № 15 про результати розгляду заяви стягувача. 
У листі вказано, що 25.06.2019 ОСОБА_1 звернувся в Управління соціальної політики Тернопільської міської ради із заявою щодо призначення йому житлової субсидії Комісією з питань надання громадянам житлових субсидій із врахуванням правової позиції суду, викладеної у рішенні від 13.02.2019. Комісією з питань надання громадянам житлових субсидій, 10.07.2019 повторно розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо призначення йому житлової субсидії із врахуванням правової позиції суду, викладеної у рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019, та прийнято рішення № 15, яким відмовлено у призначенні ОСОБА_1 житлової субсидії з 01.10.2018 на підставі пункту 9 та із врахуванням пункту 7 Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.1995 № 848. У рішенні зазначено: оскільки в особи ОСОБА_2 , яка зареєстрована в житловому приміщенні, але фактично за даною адресою не проживає, відсутні доходи, а також країна Італія не входить до переліку країн з якими укладено договори про соціальне забезпечення, то є підстави для відмови у призначенні житлової субсидії ОСОБА_3 .
Враховуючи повідомлення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 09.08.2019 про виконання рішення суду, державним виконавцем 19.08.2019 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП№ 59694256.
В подальшому, на підставі заяви ОСОБА_1 від 29.08.2019 начальником Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Муликом П.І. проведено перевірку виконавчого провадження, за результатами якої встановлено, що рішення суду боржником не виконано, оскільки заява ОСОБА_1 щодо призначення йому житлової субсидії розглянута без урахування правової оцінки, наданої судом у рішенні, на підставі чого скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 19.08.2018, що підтверджується копією постанови про результати перевірки виконавчого провадження № 59694256 від 24.09.2019.
Після цього державним виконавцем на адресу позивача була надіслана вимога від 25.09.2019 щодо виконання рішення суду в термін до 08.11.2019.
Листом від 07.11.2019 заступник міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, голова Комісії з питань надання громадянам житлових субсидій Л.О. Бицюра, повторно повідомив відповідача про виконання рішення суду від 13.02.2019, у зв`язку з чим просив відповідача винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 59694256.
Державним виконавцем, 19.11.2019  винесено постанову у виконавчому провадженні ВП № 59694256 про накладення на Виконавчий комітет Тернопільської міської ради за невиконання рішення суду та вимоги державного виконавця від 25.09.2019 штрафу у розмірі 5100,00 грн. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відсутні передбачені законодавством умови для накладення на позивача державним виконавцем штрафу за невиконання рішення суду, так як мало місце фактичне виконання позивачем рішення суду, отже підстави для задоволення позову відсутні.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; 2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; 3) виконавчих написів нотаріусів; 4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; 6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; 8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; 9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.
Відповідно до ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно із частиною 1 статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За змістом п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 63 Закону № 1404-VIII за рішенням, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно ст. 75 Закону № 1404-VIII, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
З системного аналізу вищенаведених норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання судовим рішенням, яке набрало законної сили. Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і зумовлено забезпеченням реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження. Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу, є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 607/24084/18, яке набрало законної сили 23.04.2019 згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду, позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Тернопільської міської ради задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Комісії з питань надання громадянам житлових субсидій від 18.10.2018 № 19 в частині відмови ОСОБА_1 в призначенні житлової субсидії; зобов`язано Виконавчий комітет Тернопільської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення житлової субсидії від 03.10.2018 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Розглядаючи вказану справу, суд встановив, що житлова субсидія розраховується на всіх членів домогосподарства, які зареєстровані і фактично проживають в житловому приміщенні (будинку) на яких розраховуються соціальні норми житла та соціальні нормативи житлово-комунального обслуговування і доходи яких враховуються під час призначення житлової субсидії.
Працівником Управління соціальної політики Тернопільської міської ради 10 жовтня 2018 року, складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № НОМЕР_1 , в якому, зокрема зазначено, що донька позивача вийшла заміж за громадянина Італії ОСОБА_4 в 2012 році і проживає в Італії. Тобто, працівником Управління соціальної політики Тернопільської міської ради при обстеженні матеріально-побутових умов сім`ї позивача встановлено, що його донька ОСОБА_2 фактично не проживає за адресою АДРЕСА_1 .
З наведеного, Тернопільський окружний адміністративний суд у справі № 607/24084/18, дійшов висновку, що Комісія з питань надання громадянам житлових субсидій протиправно відмовила ОСОБА_1 в призначенні житлової субсидії, оскільки його донька ОСОБА_2 з позивачем фактично не проживає.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно  ст. 370 КАС України,  судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. 
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Таким чином, з урахування положень ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини встановленні у рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 607/24084/18, яке набрало законної сили, щодо протиправної відмови ОСОБА_1 в призначенні житлової субсидії у зв`язку з не проживанням доньки ОСОБА_2 з позивачем, доказуванню у розглядуваній справі не підлягають та у відповідності ст. 370 КАС України, є обов`язковим для виконання Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно матеріалів справи, на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 607/24084/18, Комісією з питань надання громадянам житлових субсидій створеною Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, 10.07.2019 повторно розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо призначення йому житлової субсидії та прийнято рішення про відмову у її призначенні (а. с. 14, 117 зворот).
Проаналізувавши рішення Комісії з питань надання громадянам житлових субсидій від 10.07.2019 № 15, суд апеляційної інстанції вважає, що Комісія не врахувала обставини, встановлені рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 607/24084/18, оскільки в основу прийнятого Комісією рішення оформленого протоколом, повторно покладено фактичне не проживання дочки позивача ОСОБА_2 разом з ним в одному житловому приміщенні, що суперечить висновкам викладем у рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 607/24084/18.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем не виконано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 607/24084/18 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому судовому рішенні, а тому постанова про накладення штрафу від 19.11.2019 ВП № 59694256 винесена правомірно та скасуванню не підлягає.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу на помилкове покликання суду першої інстанції на те, що Виконавчий комітет Тернопільської міської ради не може нести відповідальність за рішення, прийняті Комісією з питань надання громадянам житлових субсидій, яка хоч і створена при Виконавчому комітеті, проте є самостійним суб`єктом, що приймає рішення в межах своїх повноважень. Оскільки, у рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 у справі № 607/24084/18, яке набрало законної сили, на Виконавчий комітет Тернопільської міської ради покладено обов`язок повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення житлової субсидії від 03.10.2018 з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні, отже саме відповідач несе юридичну відповідальність за невиконання покладеного на нього зобов`язання судовим рішенням.
Крім цього, Комісія не є самостійною юридичною особою та утворена саме рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 09.12.2015 № 74 «Про створення комісії з питань надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг», з урахуванням внесених змін рішенням Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 23.05.2018 № 409.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при задоволенні  позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задовольнити.  
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № 500/344/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням строку передбаченого п. 3 Прикінцевих положень КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	В. В. Ніколін