Справа № 127/33947/19
Провадження № 22-ц/801/780/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин  С. В.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року	Справа № 127/33947/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2020 року, ухвалене суддею Волошиним С.В. в м. Вінниці, повне рішення складено 24 січня 2020 року, в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
встановив:
Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із вказаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 127 710,15 грн за кредитним договором №б/н від 13.12.2010 та судові витрати у розмірі 1 921 грн.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.01.2019 має заборгованість у розмірі 181 015, 54 грн, однак, зважаючи на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, банк просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 127 710,15 грн, яка складається з: 1 968,39 грн - заборгованість за кредитом; 125 741,76 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 13.12.2010 по 28.02.2019. 
Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.12.2010 в розмірі 1 968,39 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 29,58 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. 
Скарга мотивована тим, що помилковим є висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту. При розгляді справи апелянт просить врахувати постанови Верховного Суду.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у стягненні процентів, тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Частково задовольняючи позов (в частині стягнення тіла кредиту), суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентах за користування кредитом відсутні, так як сторонами не обумовлено у письмову вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Встановлено, що 13 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ «ПриватБанк», укладено кредитний договір № б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.9). 
Звертаючись до суду із позовом, банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 13.12.2010 в розмірі 127 710,15 грн, яка складається з: 1 968,39 грн - заборгованість за кредитом; 125 741,76 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 13.12.2010 по 28.02.2019. 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами.
У заяві позичальника від 13.12.2010 процентна ставка не зазначена.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги частині стягнення процентів, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13 грудня 2010 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Оскільки Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 грудня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. 
Крім того, роздруківка із сайту позивача Витягу з Умов та правил надання банківських послуг належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Таким чином вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (13.12.2010) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (12.12.2019), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови і правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Вказані обставини правильно встановлені судом першої інстанцій під час вирішення питання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у заяві від 13 грудня 2010 року.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо помилкового висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту.
Апелянтом до апеляційної скарги додано довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка «Універсальна» 55 днів, підписаної ОСОБА_1 13.12.2010 із погодженою процентною ставкою за користування кредитом, однак, вказана довідка апеляційним судом на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України до уваги не береться, оскільки не була подана до суду першої інстанції, а банком не надано доказів неможливості її подання до суду першої інстанції.
Також по цій причині не беруться апеляційним судом до уваги і долучені до апеляційної скарги довідка про видані ОСОБА_1 кредитні картки та виписка по рахунку. 
Ці документи не беруться до уваги і тому, що вони не досліджувалися судом першої інстанції і наслідком такого дослідження могло бути інше рішення. Однак, апеляційний суд в силу ст. 367 ЦПК України перевіряє законність рішення, яке обґрунтовується доказами у справі, наданими сторонами на обґрунтування своїх вимог та заперечень (ст. 81 ЦПК України).
Посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 10.04.2019 у справі №356/1635/16-ц, від 28.03.2019 у справі №428/2873/17, від 06.02.2018 у справі №755/2720/16-ц, від 17.04.2019 у справі №666/388/16-ц (не можна вважати неукладеним договір після його повного виконання сторонами; посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання не укладеними кредитних правовідносин; підпис під Умовами та правилами не потрібен) не беруться до уваги колегію суддів, оскільки вказані постанови за часом прийняті раніше постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 (справа №342/180/17), у якій висловлена позиція, спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну оцінку, дослідив надані сторонами докази та, з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, ухвалив законне і обґрунтоване рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.В. Ковальчук