ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 488/1137/15
провадження № 61-42286 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати                      Касаційного цивільного суду
 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Миколаївської області від 09 липня 2018 року у складі колегії суддів Лисенка П. П., Галущенка О. І., Серебрякової Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
18 березня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просило стягнути солідарно з відповідачів 34 652,14 доларів США заборгованості по кредитному договору, що еквівалентно 546 117,72 грн, з яких:
- 28 983,4 доларів США заборгованості зі сплати тіла кредиту;
- 3531,19 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом;
- 258,98 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом;
- 213,36 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором;
- 15,86 доларів США штрафу у фіксованій частині;
- 1649,35 доларів США штраф у процентній складовій.
 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 червня 2007 року уклав із ОСОБА_1 кредитний договір № NKTGG104040058, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 39 590 доларів США на термін до 26 червня 2037 року, з яких 29 600 доларів на придбання квартири, а 9 990 доларів на сплату страхових платежів.
 
27 червня 2007 року банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався перед банком нести солідарну відповідальність за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань по кредитному договору.
 
Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконує належним чином, у зв`язку з чим банк просить солідарно стягнути з відповідачів заборгованість по кредитному договору.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2018 року позов ПАТ КБ задоволено, солідарно стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року № NKTGG104040058 на загальну суму 34 652,14 доларів США, що еквівалентно 546 117,72 грн, із яких:
- 28 983,4 доларів США заборгованості зі сплати тіла кредиту;
- 3531,19 доларів США заборгованості за відсотками за користування кредитом;
- 258,98 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом;
- 213,36 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором;
- 15,86 доларів США штрафу у фіксованій частині;
- 1649,35 доларів США штраф у процентній складовій.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не повернув своєчасно кредит та нараховані за його користування проценти, продовжував користуватися грошима на тих же умовах, договір не розривав, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. 
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 09 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2018 року в частині вирішення вимоги про стягнення штрафу (фіксованої та процентної складових) за прострочку виконання грошового зобов`язання скасовано і в цій частині ухвалено рішення, яким відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволені вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення штрафу у фіксованій та процентній складових у зв`язку з їх безпідставністю.
 
Рішення в частині загального розміру боргу, належного до стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» змінено, зменшено загальний розмір заборгованості з 34 652,14 доларів США до 32 986,93 доларів США.
 
Апеляційний суд виходив із того, що позивач просив стягнути штраф і пеню за одне й те ж порушення договірного зобов`язання, тобто фактично мала місце подвійна юридична відповідальність за одне і те ж порушення, у зв`язку з чим у стягненні штрафу слід відмовити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення апеляційного суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2020 року дану справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі відповідачі просять змінити рішення апеляційного суду у частині стягнення процентів та комісії як таке, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії та частини процентів. 
 
Зазначають, що 25 вересня 2014 року позичальник отримав вимогу банку про дострокове повернення кредиту протягом 5 днів, пред`явленням такої вимоги банк припинив дію кредитного договору з дати направлення вимоги, а саме з 22 вересня 2014 року. Проценти були нараховані до 15 грудня 2014 року, що відповідачі вважають неправомірним.
 
Вважають, що комісія за обслуговування кредиту є неправомірною, є підстави для визнання положень кредитного договору у частині комісії недійсними.
 
Рішення апеляційного суду у частині позовних вимог банку до відповідачів про стягнення заборгованості по тілу кредиту, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань, штрафу у фіксованій частині та процентній складовій у касаційному порядку не оскаржується, а тому Верховним Судом не переглядається.
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
Заперечення/відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 27 червня 2007 року банк та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № NKTGG104040058, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти шляхом видачі готівки у розмірі 39 590 доларів США на термін до 26 червня 2037 року включно на придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 29 600 доларів США, а також у розмірі 9990 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 1 % на місяць за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитним договором.
 
У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 27 червня 2007 року № NKTGG104040058 банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки № NKTGG104040058/1.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, відповідно до якої воно має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
 
У касаційній скарзі відповідачі зазначають, що 25 вересня 2014 року позичальник отримав вимогу банку про дострокове повернення кредиту на підставі статті 1050 ЦК України протягом 5 днів з дня отримання вимоги, а судами стягнуто проценти за період до 15 грудня 2014 року. 
 
Апеляційним судом не встановлено жодних обставин, які стосуються вимоги банку про дострокове повернення кредиту. Окрім того апеляційний суд не врахував, що вимоги банку стосуються солідарного стягнення процентів з позичальника та поручителя.
 
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14 дійшла висновку, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
 
Верховний Суд України у своїй постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15 зазначив, що з огляду на положення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми.
 
Суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, зокрема договір поруки, вимогу банку про дострокове повернення кредиту, не встановив обставини щодо строку дії поруки, строку виконання основного зобов`язання, не перевірив наявність правових підстав для стягнення заборгованості по процентах з позичальника та поручителя з урахуванням положень частини четвертої статті 559, частини другої статті 1050 ЦК України.  
 
Для правильного вирішення справи у цій частині по суті підлягають встановленню обставини щодо строку виконання основного зобов`язання з урахуванням умов кредитного договору та вимоги банку про дострокове повернення кредиту, а також наявність та розмір заборгованості по процентах, яка підлягає стягненню з відповідачів з урахуванням положень законодавства та договору поруки щодо припинення поруки у частині періодичних платежів. 
 
До повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє колегію суддів процесуальної можливості ухвалити нове рішення у справі.
 
За таких обставин ухвалене в справі оскаржуване рішення апеляційного суду у частині позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості по процентах підлягає скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо позовних вимог про стягнення комісії Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою                    статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними.
 
У зв`язку з вищевикладеним висновком відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про солідарне стягнення заборгованості по комісії за користування кредитомз позичальника та поручителя.  
 
Керуючись статтями 400, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Постанову апеляційного суду Миколаївської області від 09 липня 2018 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення процентів за користування кредитом скасувати, направити справу в цій частині на новий розгляд у суд апеляційної інстанції.
 
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 09 липня 2018 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення комісії за користування кредитом скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення. 
 
У задоволенні позовної вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення 258,98 доларів США комісії за користування кредитом відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
  
Головуючий                                                                                          В. І. Крат
 
Судді                                                                                                       Н. О. Антоненко
 
      В. І. Журавель
 
      Є. В. Краснощоков
 
      М. М. Русинчук