Постанова
Іменем України
05 червня 2020 року
м. Київ
справа № 752/5633/19
провадження № 61-13304св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року у складі судді Хоменко В. С. та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2019 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Левенця Б. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду іззаявою про видачу обмежувального припису, заінтересована особа - ОСОБА_2 .
Заяву обґрунтовала тим, що заявник є власником квартири АДРЕСА_1 . У квартирі  також зареєстрований ОСОБА_2 , з яким вона перебуває в офіційному шлюбі, однак на сьогодні триває процес його розірвання. За час шлюбу ОСОБА_2 вчиняв психологічне, фізичне насильство в сім`ї проти неї. Вказане не припиняється й досі, про що нею подано до поліції заяви № 12019100010001767 від 03 березня 2019 року та № 12019100010002073 від 14 березня 2019 року. Протягом багатьох років чоловік знищував її особисті речі, що призвело до неможливості перебування з ним в одній квартирі, образи та фізичне насилля щодо неї з боку останнього й дотепер не припиняються. 13 лютого 2018 року ОСОБА_2 зламав ОСОБА_1 руку, за що його притягнуто до відповідальності згідно з частиною першою статті 1732 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). У зв`язку із хворобою дочки заявник деякий час була відсутньою у м. Києві, проте, повернувшись, не змогла потрапити до власного житла, оскільки чоловік змінив замки. 
Вважала, що існують обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_2 в майбутньому домашнього насильства щодо неї.
Просила застосувати до ОСОБА_2 обмежувальний припис у вигляді заборони проживати у квартирі АДРЕСА_1 протягом шести місяців; наближатися до цієї квартири ближче ніж на 100 м та в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 особисто чи через третіх осіб, а також заборонити строком на шість місяців перебувати у місці спільного проживання з нею за вищевказаною адресою. 
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
Голосіївський районний суд м. Києва рішенням від 25 квітня 2019 року, залишеним без зміни постановою Київського апеляційного суду від 02 липня 2019 року, у задоволенні заяви відмовив. 
Рішення судів мотивовані тим, що заявник не довела обставин, на які посилається, обгрунтовуючи заяву. Суди дійшли висновку, що між подружжям вбачається майновий спір щодо спільного майна, а саме квартири  АДРЕСА_1 .
Суд не вбачав підстав для застосування до ОСОБА_2 обмежувального припису, про який просила заявник, враховуючи, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, єдиним місцем проживання ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність ризиків щодо продовження домашнього насильства за місцем проживання заявника. Факти, зазначені у заяві про кримінальне провадження, поданій ОСОБА_1 до Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві 03 березня 2019 року, не підтверджені будь-якими іншими доказами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2019 року  ОСОБА_1 , через адвоката Кіккаса М. В., звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2019 року, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення, яким заяву задоволити. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвало Верховного Суду від 25 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі. 
У серпні 2019 справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга, з урахуванням доповнень до неї, обгрунтована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права і порушили норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних рішень, отже є підставою для їх скасування. 
Суди неповно з`ясували всі фактичні обставини справи та не надали оцінки тим фактам, що ОСОБА_2 раніше неодноразово вчиняв стосовно ОСОБА_1 фізичне та психологічне насильство, має психічні розлади, одним із симптомів яких є гнівливість. Відмовивши у задоволенні заяви, суди не мотивували чим вони керувалися дійшовши висновків, що наявність домашнього насильства в минулому не свідчить про ризик його повторення. Отже, суди порушили пункт 6 частини четвертої статті 265 ЦПК України. 
Факти про належність ОСОБА_1 квартири  АДРЕСА_1 , заміну замків на вхідних дверях цієї квартири ОСОБА_2 і не допуск ним заявника у квартиру свідчить про вчинення ОСОБА_2 економічного насильства стосовно ОСОБА_1 . Однак суди належної оцінки зазначеним обставинам не надали. 
Оцінка фактів, наданих ОСОБА_1 , в сукупності свідчить про наявність ризиків повторення домашнього насильства у всіх його формах. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року №460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що вперше ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 07 березня 1981 року.
Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 14 лютого 2009 року між заявником та заінтересованою особою знову зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції АР Крим зроблено відповідний актовий запис № 51.
13 лютого 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повінчалися.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 січня 2015 року № 32324509 ОСОБА_1 є власником квартири квартири АДРЕСА_1  на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Падалкою Р. О. за реєстровим № 300.
Згідно з висновком Голосіївського УП ГУНП України у м. Києві від 06 березня 2018 року за матеріалами, зареєстрованими в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події за № № 8634, 8644 від 13 лютого 2018 року, суди встановили, що 13 лютого 2018 року між заявником та заінтересованою особо за адресою: АДРЕСА_1 , виникла сімейна сварка, під час якої ОСОБА_2 штовхнув ОСОБА_1 , і вона перечепившись за стілець, впала та зламала руку. ОСОБА_1 від написання будь-яких заяв відмовилася, просила лише провести профілактичну роботу з  ОСОБА_2 . Із останнім проведено профілактичну роботу та складено протокол про адміністративне правопорушення згідно з частиною першою статті 1732 КУпАП.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 14 березня 2018 року, яка набрала законної сили 26 березня 2018 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 1732 КУпАП.
Постановою від 23 квітня 2019 року ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 120191100010001767 від 03 березня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 129 Кримінального кодексу України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 про погрози фізичною розправою з боку ОСОБА_2 
25 січня 2019 року ОСОБА_2 подав до Голосіївського УП ГУНП України у м. Києві заяву про загрози від ОСОБА_1 
26 березня 2019 року Голосіївське УП ГУНП України у м. Києві листом повідомило ОСОБА_2 про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР за його заявою від 25 січня 2019 року з огляду на цивільно-правовий характер відносин між ним та ОСОБА_1 щодо спірних питань з приводу квартири.
Також установлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 існують неприязні відносини, виникають конфліктні ситуації з приводу проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою першою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII (далі - Закон № 2229-VIII). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 2229-VIIIрішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3502 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом Закону № 2229-VIII.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 3504 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Закон № 2229-VIIIвизначає, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що суд має оцінити ризики та наявність ризиків у цій справі.
Відповідно до статті 3506 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом № 2229-VIIIна строк від одного до шести місяців.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях(стаття 81 ЦПК України).
У справі, що переглядається, установлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існують неприязні відносини, часто виникають конфліктні ситуації з приводу проживання та користування  АДРЕСА_1 , де зареєстрований ОСОБА_2 .
Вказана квартира належить подружжю на праві спільної сумісної власності та він не має іншого житла для проживання, крім цієї квартири. 
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилалася на її неодноразові звернення до правоохоронних органів щодо проявів домашнього насильства зі сторони ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 .
Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
У матеріалах справи відстутній вирок про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 за вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_1 у будь-якій його формі. 
Обгрунтованими є висновки судів першої та апеляційної інстанції, що звернення заявника до правоохоронних органів із заявами не свідчить про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні протиправних дій останнім. 
Оцінюючи визначені законом обставини, на підставі яких можливо видати обмежувальний припис, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що не можна позбавити ОСОБА_2 права на його проживання у квартирі, в якій він проживає, та яка перебуває у його спільній сумісній власності, отже позбавити ОСОБА_2 конституційного права на власність та житло, оскільки іншого житла він не має.
Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування обмежувального припису щодо ОСОБА_2 у вигляді заборони проживати у квартирі АДРЕСА_1 протягом шести місяців; наближатися до цієї квартири ближче ніж на 100 м та в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 особисто чи через третіх осіб, а також заборонити строком на шість місяців перебувати у місці спільного проживання з нею за вищевказаною адресою, оскільки ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства у розумінні Закону, а судами не встановлено ризиків настання насильства у майбутньому.
Заходи тимчасового обмеження прав, які просить застосувати  ОСОБА_1 , зводяться до позбавлення ОСОБА_2 конституційного права на житло.
За таких обставин заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, на які посилається ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 26 Закону 2229-VIII,не можуть бути визнані пропорційними з урахуванням обставин цієї справи.   
Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із судовими рішеннями, переоцінки доказів у справі, не спростовують висновки судів, а встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 липня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:                                                                                                         А. С. Олійник
         О. В. Ступак
                                                                                                                    Г. І. Усик