ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3912/19                                         Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                 Панченко Н.Д.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
12 березня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді           Костюк Л.О.;                    
суддів:                                 Бужак Н.П., Кобаля М.І.;
за участю секретаря:       Несін К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року (розглянута у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - 21 листопада 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича про визнання постанови такою, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова Павла Володимировича, в якому просить суд визнати постанову відповідача від 15.04.2019 у ВП №58909088 про стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 427189,20 грн., до якої внесено зміни постановою про виправлення помилки у процесуальному документі від 03.07.2019 такою, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 15.04.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М.М. було відкрито виконавче провадження № 58909088 з примусового виконання виконавчого напису № 1790 на суму 4271892,08 грн., вчиненого 20.07.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. про звернення стягнення на нерухоме майно позивача.
Приватним виконавцем в межах виконавчого провадження № 58909088 прийнято постанову про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди у розмірі 10% від вартості майна, що стягується за виконавчим документом та плати за вчинення виконавчого напису. За твердженням представника позивача, його довірителька ОСОБА_1 дізналась про існування оскаржуваної постанови лише 11.07.2019.
Позивач вважає, що винесена приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М.М. постанова від 15.04.2019 у ВП № 58909088 про стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 427189,20 грн. є такою, що не підлягає виконанню, оскільки 03.07.2019 стягувачем - АТ «Райффайзен Банк Аваль» було подано відповідачу заяву про повернення виконавчого документу без виконання на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а отже примусове виконання за таким виконавчим документом не відбулось (не стягнуто кошти в зазначеному обсязі), тому і підстави для стягнення винагороди відсутні.  
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича від 03.07.2019 «Про виправлення помилки у процесуальному документі» у межах ВП №58909088.
Визнано постанову Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича від 15.04.2019 у ВП №58909088 про стягнення основної винагороди у розмірі 427 189, 20 грн. такою, що не підлягає прийняттю до виконання.
Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. 
Як встановлено судом першої інстанції, що 20 липня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. вчинено виконавчий напис (документ серії ННІ № 779407) про звернення стягнення на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , а саме земельної ділянки, яка розташована в селі Новосілки та передане в забезпечення виконання зобов`язання за договором іпотеки. Задоволенню підлягали вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» на загальну суму 4261892,08 грн. та 10000 грн. за вчинення виконавчого напису.
Разом із зазначеним виконавчим написом представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» було подано 26.03.2019 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. заяву про відкриття виконавчого провадження.
На підставі постанови від 15.04.2019 відповідачем відкрито виконавче провадження № 58909088. Цією ж датою винесено оскаржувану постанову про стягнення з боржника ( ОСОБА_1 ) основної винагороди у розмірі 427189,20 грн. 
3 липня 2019 року відповідачем було винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, яким внесено виправлення до оскаржуваної постанови від 15.04.2019.
Матеріали справи не містять доказів надсилання зазначених постанов від 15.04.2019 та від 03.07.2019 боржнику (ОСОБА_1.)  в межах виконавчого провадження № 58909088. Вказане відповідачем спростоване не було. 
За твердженням представника позивача, його довірителька ОСОБА_1 дізналась про існування оскаржуваної постанови від 15.04.2019 та від 03.07.2019 лише 11.07.2019, коли один з представників позивача ознайомився із матеріалами виконавчого провадження №58909088.
АТ «Райффайзен Банк Аваль» 3 липня 2019 року було подано заяву про повернення виконавчого документа за заявою стягувача на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». 
В цей же день відповідачем прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.
Листом від 03.07.2019 відповідач скерував до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. заяву про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення основної суми винагороди та долучив до заяви спірну постанову та постанову від 03.07.2019 про виправлення помилки.
4 липня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Говоровим П.В. відкрито виконавче провадження № 59472716 щодо стягнення зі ОСОБА_1 на користь відповідача 427189,20 грн. основної винагороди приватного виконавця.
Вважаючи, що відповідач по справі був не вправі скеровувати на примусове виконання постанову від 15.04.2019 про стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 427189,20 грн. у виконавчому проваджені № 58909088, оскільки фактичного виконання (стягнення коштів) не відбулось, відповідно права претендувати на виплату винагороди за виконавчі дії відповідач не мав, позивач просить суд визнати оскаржувану постанову такою, що не підлягає виконанню.
Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.
Спеціальними законами, які регулюють правовідносини в сфері примусового виконання рішень судів та інших органів є Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 № 1403-VIII (далі - Закон № 1403-VIII) та Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII). 
Відповідно до ст. 1 Закону № 1403-VIII, примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Згідно із ст. 1 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 3, 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII, примусовому виконанню підлягають виконавчі написи нотаріусів та постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Частиною 1 ст. 26 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що 20 липня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.Н. вчинено виконавчий напис (документ серії ННІ № 779407) про звернення стягнення на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , а саме земельної ділянки, яка розташована в селі Новосілки та передане в забезпечення виконання зобов`язання за договором іпотеки. Задоволенню підлягали вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль» на загальну суму 4261892,08 грн. та 10000 грн. за вчинення виконавчого напису.
Разом із зазначеним виконавчим написом представником АТ «Райффайзен Банк Аваль» було подано до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. заяву про відкриття виконавчого провадження, боржником за якою виступала ОСОБА_1.
15 квітня 2019 року державним виконавцем у межах ВП №58909088 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про стягнення з боржника основної винагороди.
Відповідно до постанови від 15.04.2019 «Про стягнення з боржника основної винагороди» постановлено сягнути з боржника ОСОБА_1 основну винагороду у розмірі 427189, 20 грн., що становить 10 % від основної суми заборгованості, що підлягає стягненню.
3 липня 2019 року відповідачем було винесено постанову «Про виправлення помилки у процесуальному документі», а саме, у постанові від 15.04.2019 «Про стягнення з боржника основної винагороди».
Так, відповідно до змісту постанови державного виконавця від 03.07.2019 «Про виправлення помилки у процесуальному документі» судом встановлено, що у пункті 2 постанови від 15.04.2019 «Про стягнення з боржника основної винагороди» словосполучення «копію постанови направити боржнику» замінено на словосполучення «Стягувач приватний виконавець виконавчого округу Київської області Трофименко Михайло Михайлович.... «; у пункті 3 постанови словосполучення «постанова про стягнення з боржника основної винагороди може бути оскаржена у строк та у порядку, встановленому законодавством» на «постанова про стягнення з боржника основної винагороди є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її винесення».
Крім цього, доповнено пунктом 4 «Строк пред`явлення до виконання згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», а саме до 15.04.2022. Доповнено пунктом 5. «Копію постанови направити боржнику». Доповнено пунктом 6. «постанова про стягнення з боржника основної винагороди може бути оскаржена у строк та у порядку, встановленому законодавством».
          Як вбачається із матеріалів справи, при прийнятті постанови від 03.07.2019 у межах ВП №58909088, відповідач керувався положеннями пункту 74 Закону № 1404-VIII, відповідно до абзацу третього частини третьої якої начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.
          Колегія суддів звертає увагу на те, що диспозиція вищевказаної правової норми не припускає під виглядом виправлення граматичних чи арифметичних помилок вносити будь-які інші зміни до процесуальних документів.
          Відтак, дана стаття передбачає повноваження та відповідно установлює право виправлення державним виконавцем допущених описок та очевидних арифметичних помилок технічного (не юридичного) характеру після прийняття постанови, що стосуються істотних обставин, однак, які не мають впливати на зміст процесуального документу та його виконання.
Оскільки дана стаття не визначає видів помилок та описок, то відповідно до загальноприйнятих правил, арифметична помилка - це помилка у визначенні результату підрахунку: пропуск цифри, випадкова перестановка цифр, спотворення результату обчислення у зв`язку із використанням несправної техніки.
Не є арифметичними помилками, а отже і не може бути виправлене, застосування неправильних методик підрахунку, а так само застосування неправильних вихідних даних для проведення арифметичних обчислень.
Описка - це зроблена виконавцем механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка у постанові, яка допущена під час його письмово - вербального викладу. Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. Не є опискою граматичні помилки, які не спотворюють текст рішення та не призводять до його неправильного сприйняття: неправильне розташування розділових знаків, невірні відмінки слів,  тощо. 
Водночас зміна стягувача, зміна частини тексту у постанові від 15.04.2019 «Про стягнення з боржника основної винагороди» та доповнення її додатковими новими пунктами не може вважатися виправленням граматичної або арифметичної помилки, право на яке установлене абзацом третім ч. 3 ст. 74 Закону № 1404-VIII,  оскільки такими діями відповідач змінив зміст рішення та розв`язав нові питання.
Отже, фактично, відповідач прийняв додаткову постанову. Однак, жодних доказів щодо наявності на законодавчому рівні у нього такого права, відповідач до суду не надав.
На підставі вище зазначеного колегія суддів зазначає, що допущені виконавцем у постанові помилки, внаслідок яких вона стає незаконною і необґрунтованою, є достатньої підставою для її скасування.
          Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
          Водночас, проаналізувавши обставини справи та викладені норми чинного законодавства, дослідивши постанову відповідача від 03.07.2019 у межах ВП №58909088, обираючи необхідний, належний, достатній, повний, виважений та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, колегія суддів приходит до висновку, що відповідач при прийнятті постанови від 03.07.2019 у межах ВП №58909088 вийшов за межі своїх повноважень наданих йому Законом.
Таким чином, погоджується із0 висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправною та скасування постанови  від 03.07.2019 «Про виправлення помилки у процесуальному документі» у межах ВП №58909088.
Щодо позовних вимог про визнання постанови від 15.04.2019 у ВП №58909088 про стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 427189,20 грн., до якої внесено зміни постановою про виправлення помилки у процесуальному документі від 03.07.2019 такою, що не підлягає виконанню, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 3 Закону № 1404-VIII, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами.
          Згідно з положеннями п. 2 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого наказом  Міністерства юстиції України від 02.04.2012  № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року N 2832/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 р. за № 1302/29432, виконавчий документ повинен відповідати вимогам до виконавчого документа, зазначеним у статті 4 Закону № 1404-VIII.
          Так, відповідно до положень ст. 4 Закону № 1404-VIII, у виконавчому документі зазначаються:
           1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
           2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
           3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
           4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
           5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
           6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
           7) строк пред`явлення рішення до виконання.
          У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
          Відповідно до п. 4 зазначеної статті, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.
          Як встановлено, постанова про стягнення з боржника основної винагороди від 15.04.2019 ВП № 58909088  не містить дати набрання рішенням законної сили; строк пред`явлення рішення до виконання; не зазначено жодних ідентифікуючих ознак однієї із сторін виконавчого провадження - стягувача - приватного виконавця.
          Суд апеляційної інстанції звертає увагу сторін на те, що неналежне виконання своїх обов`язків виконавцем, зокрема недотримання порядку та строків вручення виконавчих документів, відсутність всіх необхідних ідентифікуючих ознак учасників виконавчого провадження та істотних умов виконавчого документа є обмеженням права учасника виконавчого провадження на можливість реалізувати своє право оскаржити таке рішення у судовому порядку.
Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону № 1404-VIII, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.
На підставі вище викладеного та враховуючи невідповідність вимогам ст. 4 Закону № 1404-VIII змісту постанови відповідача від 15.04.2019 у ВП №58909088 про стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 427 189, 20 грн., застосовуючи положення ст. 9 КАС України,  ч. 2 ст. 5 КАС України, відповідно до якої захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень; усталену практику Європейського суду з прав людини відповідно до якої дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій, суд дійшов висновку про визнання постанови відповідача від 15.04.2019 у ВП №58909088 про стягнення з позивача основної винагороди у розмірі 427 189, 20 грн. такою, що не може бути прийнята до виконання.
Окрім зазначеного, суд апеляційної інстанції враховує, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип «належного урядування» покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.
Відповідно до ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За змістом положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, а саме без проявлення неупередженості; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дій чи утримується від їх вчинення.
Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень протиправними.
На виконання цих вимог відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду достатніх доказів, які б підтверджували належне та неухильне дотримання положень Закону № 1404-VІІІ під час здійснення виконавчого провадження № 58909088.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень    та    у спосіб, що визначені    Конституцією    та    законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод    та    інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.
Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.        
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.                    
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                    
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка Михайла Михайловича - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.
(Повний текст виготовлено - 16 березня 2020 року).

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк 
                    
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак,

                                                                                                    М.І. Кобаль