УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 671/2/20
Провадження № 22-ц/4820/855/20
Категорія: 23

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 травня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.
cекретар судового засідання Гриньова А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №671/2/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду від 18 лютого 2020 року (суддя Павлова А. С., повне судове рішення складено 26 лютого 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро» про розірвання договору оренди землі.
Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначав, що він є власником земельної ділянки, яка розташована на території Трительницької сільської ради Волочиського району Хмельницької області загальною площею 3,2505 га. кадастровий номер 6820987800:03:021:0006. 08 листопада 2014 року ним було укладено договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Енселко Агро» терміном на 5 років і після його підписання відповідач одразу приступив до виконання умов договору та користувався земельною ділянкою до дня його державної реєстрації, яка відбулась лише 01.07.2015 року. Позивач вказував, що сторони договору в момент його підписання дійшли згоди щодо усіх істотних умов, тому проведена відповідачем через 8 місяців державна реєстрація не може змінювати моменту укладення договору і він є дійсним до 09 листопада 2019 року. Крім того, позивач зазначає, що відповідач всупереч вимог абзацу 5 п. 9.4 Договору оренди землі та ст. 8 Закону України «Про оренду землі» передав його земельну ділянку для використання третім особам без оформлення договору суборенди, що вказує на небажання відповідача користуватись земельною ділянкою позивача. Також ОСОБА_1 вважає недобросовісними дії відповідача щодо сплати йому орендної плати по відношенню до інших орендодавців, оскільки у подібних випадках та за використання аналогічних земельних ділянок ТОВ «Енселко Агро» сплачує іншим орендодавцям у 2,5 рази більшу орендну плату, тоді як з позивачем в цьому питані згоди не досягнуто. Посилаючись на те, що він має намір самостійно обробляти свою земельну ділянку, позивач керуючись ч. 2 ст. 651, ч. 1 ст. 652 ЦК України просив суд розірвати укладений між сторонами 08 листопада 2014 року договір оренди землі від №БА 0125.
Рішенням Волочиського районного суду від 18 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку та вважає, що оскаржуване рішення підлягає до скасування, оскільки постановлене з порушенням судом норм матеріального права, зокрема положень ч. 2 ст. 651, абзацу 2 ч. 1 ст. 652 ЦК України та неврахування практики Європейського суду щодо захисту права власності. Апелянт вказує, що суд, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував той факт, що відповідач всупереч вимог абзацу 5 п. 9.4 Договору оренди землі без документального оформлення договору суборенди та погодження із орендодавцем передав належну позивачу земельну ділянку третім особам, а в подальшому обміняв її на іншу земельну ділянку, яку до 2015 року обробляв свідок ОСОБА_2 , а з 2015 року по даний час цією землею користується ОСОБА_3 обставини свідчать про те, що відповідач з моменту підписання Договору оренди землі приступив до використання земельної ділянки, однак в порушення умов договору фактично не обробляв її, що є підставою для його розірвання. Крім того, сплачуючи позивачу занижену орендну плату, відповідач діяв недобросовісно та ввів його в оману.
Учасники справи та їх представники до суду не з`явились, хоча про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надіслав до суду клопотання, в якому просить розгляд справи проводити без його участі та участі його довірителя. 
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, що не з`явилися. І відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що 8 листопада 2014 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Енселко Агро» в особі директора ОСОБА_6 укладено договір оренди землі №БА 0125, відповідно до якого орендодавець ОСОБА_1 передав, а ТОВ «Енселко Агро» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Трительницької сільської ради Волочиського району Хмельницької області загальною площею 3,2505 га з кадастровим номером 6820987800:03:021:0006 (надалі - Договір)(а.с. 8-10).
Договір укладено на 5 років, починаючи із дня набрання чинності цим договором (з моменту державної реєстрації права оренди в порядку, передбаченому законодавством), з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектом землеустрою (п. 3.1 Договору).
Згідно пункту 14.1 Договору право оренди земельної ділянки, що передається за цим договором, виникає у орендаря з моменту державної реєстрації цього права.
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, 01.07.2015 року здійснено державну реєстрацію права оренди відповідача на спірну земельну ділянку за договором від 8 листопада 2014 року (номер запису про інше речове право 10230104) Строк дії договору оренди - 5 років. (а.с. 41).
Земельну ділянку було передано орендодавцем орендарю 01.07.2015 року на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору оренди землі (а.с. 11).
На заяву ОСОБА_1 щодо небажання після закінчення 09 листопада 2019 року строку дії договору оренди в подальшому продовжувати орендні відносини, 11 жовтня 2019 року ТОВ «Енселко Агро» направлено лист про те, що договір оренди землі 01 липня 2015 року зареєстровано реєстраційною службою Волочиського райуправління юстиції Хмельницької області, тому договір є дійсним до 01 липня 2020 року, після чого земельна ділянка буде винесена в натурі та подальший обробіток ділянки буде припинено (а.с. 13).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив із безпідставності позовних вимог, адже строк дії спірного договору спливає 01.07.2020 року та недоведеними є доводи ОСОБА_1 щодо недобросовісності орендаря по відношенню до орендодавця через небажання підвищити розмір орендної плати і не доведено факт передачі відповідачем земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 в суборенду третім особам.
Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
На час підписання спірного договору оренди, 08 листопада 2014 року, ч. 4 ст. 124 ЗК України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.
У ст. 125 ЗК України вказано, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).
Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про оренду землі» №161-XIV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
В силу ч. 5 ст. 6 вказаного закону право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладеного в постанові від 15.01.2020 року по справі №322/1178/17 зазначено, що для визначення початку перебігу та закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права в частині не врахування судом того, що підставою для розірвання договору оренди є передача ТОВ «Енселко Агро» земельної ділянки, що належить позивачу у суборенду третій особі без документального оформлення є такими, що не заслуговують на увагу.
Так, положеннями ст. 8 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Договір суборенди земельної ділянки підлягає державній реєстрації.
Зі змісту договору оренди землі від 08 листопада 2014 року №БА 0125 слідує, що орендар має право передавати земельну ділянку в суборенду без отримання попередньої згоди орендодавця (останній абзац п. 9.4 договору).
В силу ч. ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Встановлено, що на підтвердження цієї обставини позивач посилається на покази свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , однак судом першої інстанції у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України було дано оцінку показам зазначених свідків. І ці доводи апеляції зводяться до незгоди апелянта із висновком суду по оцінці доказів.
А відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 03.01.2020 року за №34462 за 2014 рік беззаперечно не доводять факту передачі відповідачем земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 в суборенду іншим особам без документального оформлення договору суборенди.
Аргументи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховану таку підставу для розірвання договору як порушення відповідачем прав орендодавця через небажання підвищити розмір орендної плати є такими, що не заслуговують на увагу.
Так, статтею 627 ЦК України (свобода договору) встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 15 Закону України «Про оренду землі» однією із істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її виплати.
В силу ст. 21 вказаного закону орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Як вбачається із розділу 4 Договору ТОВ «Енселко Агро» і ОСОБА_1 при укладенні спірного договору оренди землі погодили розмір орендної плати та порядок її сплати.
Встановлено, що позивачем не заперечується факт сплати орендарем орендної плати по спірному договору оренди в розмірі, що визначений договором, однак ОСОБА_1 вважає, що відповідач не бажає підвищити розмір орендної плати, хоча відповідні підвищення орендної плати було здійснено по відношенню до інших орендодавців і саме це є підставою для розірвання спірного договору.
З огляду на вищенаведене та з врахуванням зазначених норм матеріального права, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що саме по собі небажання орендаря з власної волі та ініціативи підвищити розмір орендної плати за використання земельної ділянки позивача не є підставою для розірвання спірного договору оренди. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні безпідставно послався на рішення Волочиського районного суду від 12.12.2018 року по цивільній справі №671/1856/18 за позовом ОСОБА_5 до ТОВ «Енселко Агро» про зобов`язання вчинити дії та стягнення заборгованості є такими, що не заслуговують на увагу, адже зазначеним рішенням встановлено, що сторонами не досягнуто згоди щодо перегляду розміру орендної плати і посилання позивача на те, що відповідач для інших орендодавців встановив більший розмір орендної плати за таку ж площу земельної ділянки, не може бути підставою для зміни істотних умов зазначеного договору, оскільки такі суперечать змісту п.п. 4.5, 12.1 договору оренди. 
І ці обставини в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. 
З врахуванням вищенаведеного та підстав і предмету позову ОСОБА_1 факти, встановлені зазначеним рішенням, є преюдиційними під час розгляду спору ОСОБА_1 по цивільній справі №671/2/20.
Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волочиського районного суду від 18 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 травня 2020 року.

       Судді                                                А.П. Корніюк

                                                       І.В. П`єнта

                                                       О.І. Талалай