ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/186/20 Справа № 202/25035/13-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року

по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до Публічного акціонерного товариства “Акцент-Банк”, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі штрафів за договором іпотеки, –

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк”, яке згідно затвердженої 11.06.2018 року нової редакції Статуту, змінило найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк “ПриватБанк” (далі – АТ КБ “ПриватБанк”, банк) звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства “Акцент-Банк” (далі – ПАТ “Акцент-Банк”), ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі штрафів за договором іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 28.01.2008 року між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю “Граніти Дніпра” (далі – ТОВ “Граніти Дніпра”) було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого було надано кредит в розмірі 540 000,00 доларів США, зі сплатою 12,6 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення 28.07.2008 року.

Додатковою угодою від 28.07.2008 року № 1 встановлена плата за користування кредитом у розмірі 15,6 % річних з кінцевою датою повернення суми кредиту 28.01.2009 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 30.01.2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку земельну ділянку, площею 0,1399 га, в межах згідно плану, яка призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого підсобного господарства за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 20.1 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язується застрахувати предмет іпотеки на повну його вартість, однак ОСОБА_1 порушив вимоги вказаного пункту договору, предмет іпотеки не застрахував, тому зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 30 % від договірної ціни вартості предмета іпотеки в розмірі 529 871,10 грн.

Пунктом 20.3 договору іпотеки передбачено, що ОСОБА_1 взяв на себе обов`язок не здійснювати будівництво на земельній ділянці будь-яких об`єктів нерухомості без отримання письмового дозволу іпотекодержателя. На земельній ділянці знаходився будинок, площею 77,3 кв.м. Відповідач порушив умови договору та здійснив будівництво будинку площею 477,7 кв.м. Відповідно до пункту 22 договору іпотеки у випадку порушення цієї умови договору іпотеки іпотекодавець зобов`язаний сплатити штраф в розмірі 25 % від договірної вартості предмета іпотеки, а саме – 441 559,25 грн. Загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором іпотеки склав 971 430,35 грн.

Виконання зобов`язань за договором іпотеки було забезпечено договором поруки від 16.01.2012 року, який було укладено між АТ КБ “ПриватБанк” та ПАТ “Акцент-Банк”, відповідно до умов якого ПАТ “Акцент-Банк” відповідає перед АТ КБ “ПриватБанк” за виконання зобов`язань за договором іпотеки, у тому числі винагород, штрафів, пені та інших платежів.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість зі штрафів за договором іпотеки від 30.01.2008 року в розмірі 971 430,35 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Провадження у справі в частині позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” до ПАТ “Акцент-Банк” про стягнення суми заборгованості зі штрафів за договором іпотеки закрито.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015 року у справі за позовом АТ КБ “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення штрафів за договором іпотеки з останнього було стягнуто на користь банку штраф за договором іпотеки від 30.01.2008 року в розмірі 529 871,10 грн., яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.01.2016 року. Тому з урахуванням вимог статті 61 ЦПК України 2004 року, не підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача штраф в розмірі 529 871,10 грн. за порушення вимог пункту 20.1 договору іпотеки. Крім того, відсутні підстави для задоволення позову АТ КБ “ПриватБанк” в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку штрафу в розмірі 441 559,25 грн., оскільки з технічного паспорта на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 2006 рік на земельній ділянці, яка є предметом іпотеки, знаходився житловий будинок літ. А-2, загальною площею 477,7 кв.м. Тобто, на дату укладання договору іпотеки – 30.01.2008 року на земельній ділянці знаходився житловий будинок загальною площею 477,7 кв.м., а не 77,3 кв.м. АТ КБ “ПриватБанк” не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у договорі іпотеки було зазначено площу житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, – 77,3 кв.м. Таким чином, не було встановлено порушення відповідачем ОСОБА_1 вимог пункту 22 договору іпотеки. Провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ “Акцент-Банк” підлягає закриттю, оскільки вказані вимоги віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 року апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк” відхилено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним й обґрунтованим. З урахуванням статті 61 Конституції України, частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення та правильно відмовив банку у задоволенні вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 529 871,10 грн. за порушення вимог пункту 20.1 договору іпотеки, оскільки вказаний штраф вже стягнуто за рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015 року. Крім того, висновки районного суду щодо відсутності підстав в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача штрафу в розмірі 441 559,25 грн. є законними та обґрунтованими, оскільки порушень відповідачем пункту 22 договору іпотеки відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року АТ КБ “ПриватБанк” доведено не було. Разом з цим, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ “Акцент-Банк”, оскільки розгляд вказаних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду.

Постановою Верховного Суду від 20.02.2019 року касаційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк” задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.12.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк”, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилалось на те, що судом першої інстанцій безпідставно було застосовано до спірних правовідносин статтю 61 Конституції України в частині штрафу, нарахованого банком за порушення відповідачем ОСОБА_1 обов`язку застрахувати предмет іпотеки, а саме – пункту 20.1 указаного договору іпотеки. Однак, предмет іпотеки за договором іпотеки ОСОБА_1 не був застрахований жодного разу, що підтверджується матеріалами справи та було встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015 року у справі № 206/4989/14-ц за позовом АТ КБ “ПриватБанк” до ОСОБА_1 , треті особи: ТОВ “Граніти Дніпра”, ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіна Н.М., про звернення стягнення, та за позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним, а тому в силу частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не потребує додаткового доказування при розгляді цієї справи. Таким чином, ОСОБА_1 було порушено пункт 20.1 договору іпотеки й обов`язки щодо страхування предмета іпотеки, що надає банку право щорічно нараховувати такий штраф. Крім того, судами попередніх інстанцій не було належним чином досліджено докази щодо будівництва ОСОБА_1 на іпотечній земельній ділянці будь-яких об`єктів нерухомості без отримання письмового дозволу іпотекодержателя.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ПАТ “Акцент-Банк” просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ПАТ “Акцент-Банк” залишити без змін, а скаргу позивача – без задоволення.

Представник позивача в судове засідання призначене на 05.03.2020 року не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, яке отримане АТ КБ “ПриватБанк” 26.02.2020 року.

Представник відповідача ПАТ “Акцент-Банк” в судове засідання призначене на 05.03.2020 року не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься роздруківка з сайту Укрпошти, відповідно до якої судову повістку ПАТ “Акцент-Банк” отримав 24.02.2020 року.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 05.03.2020 року не з`явився, проте 04.03.2020 року від нього надійшла заява про перенесення судового засідання, посилаючись на те, що адвокат Логінов С.С. в односторонньому порядку розірвав з ним договір про надання правової допомоги та на теперішній час у нього відсутній адвокат, який може надавати йому правову допомогу, у зв`язку з чим просив надати час для пошуку кваліфікованого фахівця у галузі права.

Апеляційний суд вважає, що така заява є безпідставною та необґрунтованою, оскільки суду не надано доказів поважності причин неявки в судове засідання особисто відповідача, який був належним чином сповіщений про день та час розгляду даної справи, а доказів того, що ОСОБА_3 в односторонньому порядку розірвав з ОСОБА_1 договір про надання правової допомоги, останнім до заяви не було надано.

Також, не надано доказів розірвання договору про надання правової допомоги і з іншим представником відповідача адвокатом Ісаєвим М.Т., який приймав участь у розгляді справи в судовому засіданні 21.11.2019 року (т.2 а.с.36).

Разом з тим, в судове засідання призначене на 05.03.2020 року з`явився представник ОСОБА_1 – адвокат Рибіна І.В., яка надала договір про надання правової допомоги № 5-04 від 05.03.2020 року зі строком дії до 06.03.2020 року та ордер з обмеженими повноваженнями, а саме підтримка заяви відповідача про перенесення судового засідання.

Повідомлень від відповідача про причини не надання ним у повному обсязі повноважень вказаному адвокату для захисту його прав та інтересів, суду не було надано.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд з метою запобігання зловживанням справами активно забезпечує справедливий баланс використання учасниками процесу своїх прав і обов`язків, що не спростовує принцип змагальності сторін.

Так, у ст. 17 “Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод” від 04.11.1950 № ETS N 005 “Заборона зловживання правами” передбачено, що “Жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.”.

В своїх рішеннях, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення Суду у справі "Шульга проти України", пункт 28, № 16652/04, від 02.12.2010) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (рішення Суду у справі "Мусієнко проти України", пункт 24, № 26976/06, від 20.01.2011).

Колегія суддів звертає увагу, що в провадженні Дніпровського апеляційного суду дана справа перебуває з 27.03.2019 року, після чого справа неодноразово відкладалась через неявку саме відповідача, а також подання ним і його представниками заяв про перенесення судового засідання, а саме: 22.10.2019 року (т.2 а.с.74), 12.12.2019 року (т.2 а.с.107), 13.02.2020 року (т.2.а.с.119), заяви про відвід колегії суддів (т.2 а.с.85-88).

Подання відповідачем заяв про перенесення судових засідань та про відвід судової колегії у цій справі, суд вважає зловживанням процесуальними правами, що спрямоване на свідоме, невиправдане затягування судового процесу.

Крім того, відповідач неодноразово повідомлявся про день та час розгляду справи особисто, через повноважних представників, шляхом надання судової повістки для вручення та направленням судових повісток на адресу відповідача, а також через розміщення оголошення на офіційному сайті «Судова Влада».

Враховуючи, що відповідачу апеляційним судом протягом усього часу перебування справи на розгляді в суді апеляційної інстанції було забезпечено право на представництво і саме з цих підстав справа неодноразово відкладалась. Відповідач 05 березня 2020 року уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом, однак з обмеженнями, хоча мав право укласти договір про надання правової допомоги з повним обсягом прав та обов”язків щодо представника. Крім того, відповідач не надав доказів розірвання попередніх договорів з його представниками адвокатами: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Крім того, представник відповідача адвокат Рибіна І.В. в судовому засіданні 05.03.2020 року підтвердила, що її довірителю ОСОБА_1 дійсно відомо про день та час призначення даної справи до розгляду на вказану дату. Враховуючи зазначене, колегія дійшла висновку, що відповідачем не доведено поважність причин його неявки в судове засідання призначене на 05 березня 2020 року.
Відповідач не був позбавлений права протягом всього часу перебування даної справи в суді апеляційної інстанції подавати свої відзиви, письмові пояснення, заперечення, докази. Однак, своїм правом не скористався. Колегія дійшла обґрунтованого висновку про розгляд справи за відсутності належним чином сповіщеного відповідача, причини особистої неявки якого суду не відомі, а доказів поважності причин його особистої неявки суду не надано.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що 28.01.2008 року між банком та ТОВ “Граніти Дніпра” було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав кредит у розмірі 540 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 12,6 % на рік з кінцевим терміном повернення 28.07.2008 року. Додатковою угодою № 1 від 28.07.2008 року встановлена плата за користування кредитом у розмірі 15,6 % річних з кінцевою датою повернення суми кредиту 28.01.2009 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 30.01.2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку земельну ділянку площею 0,1399 га в межах згідно плану, яка призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого підсобного господарства за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності згідно державного акта на право приватної власності на землю ІІІ-ДП № 049960. Відповідно до пункту 12 договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки склала 1 766 237,00 грн.

Згідно пункту 20.1 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язується застрахувати предмет іпотеки на повну його вартість, що зазначено в пункті 12 договору іпотеки, обов`язок застрахувати предмет іпотеки виникає у день укладання договору. ОСОБА_1 у порушення вимог вказаного договору іпотеки обов`язок застрахувати предмет іпотеки не виконав, що встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015 року у справі № 206/4989/14-ц. Пунктом 20.1 договору іпотеки передбачено, що у разі порушення вимог договору щодо обов`язку застрахувати предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний сплатити на користь іпотекодержателя штраф в розмірі 30 % від договірної вартості предмета іпотеки. Відповідно розмір штрафу складає 529 871,10 грн. Саме таку суму штрафу було стягнуто з ОСОБА_1 згідно рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015 року у справі № 206/4989/14-ц, яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.01.2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015 року у справі за позовом АТ КБ “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення штрафів за договором іпотеки з останнього було стягнуто на користь банку штраф за договором іпотеки від 30.01.2008 року в розмірі 529 871,10 грн., яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.01.2016 року. Тому з урахуванням вимог статті 61 ЦПК України 2004 року, не підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача штраф в розмірі 529 871,10 грн. за порушення вимог пункту 20.1 договору іпотеки. Крім того, відсутні підстави для задоволення позову АТ КБ “ПриватБанк” в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку штрафу в розмірі 441 559,25 грн., оскільки з технічного паспорта на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 2006 рік на земельній ділянці, яка є предметом іпотеки, знаходився житловий будинок літ. А-2, загальною площею 477,7 кв.м. Тобто, на дату укладання договору іпотеки – 30.01.2008 року на земельній ділянці знаходився житловий будинок загальною площею 477,7 кв.м., а не 77,3 кв.м. АТ КБ “ПриватБанк” не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у договорі іпотеки було зазначено площу житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, – 77,3 кв.м. Таким чином, не було встановлено порушення відповідачем ОСОБА_1 вимог пункту 22 договору іпотеки. Провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ “Акцент-Банк” підлягає закриттю, оскільки вказані вимоги віднесено до юрисдикції господарського суду.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку (частина перша статті 553 ЦК України).

Згідно статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині 1 статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 20.1 указаного договору іпотеки в день укладання цього договору іпотекодавець зобов`язується застрахувати предмет іпотеки на його повну вартість, зазначену в пункті 12 договору іпотеки, на користь іпотекодержателя, а також надати в цей же термін іпотекодержателю договір страхування та докази сплати страхового платежу. Не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування іпотекодавець зобов`язаний продовжити строк його дії у встановленому законом порядку та надати іпотекодержателю докази цього та сплати страхового платежу.

Пунктом 20.3 указаного договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець зобов`язується не здійснювати на земельній ділянці будівництво об`єктів, знищення предмета іпотеки, без відповідного письмового дозволу іпотекодержателя.

Відповідно до пунктів 21 та 22 указаного договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого із зобов`язань, передбачених пунктами 20.1, 20.4, 20.7, 20.8 цього договору, він сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 30 % від вартості предмета іпотеки, яка зазначена в пункті 12 цього договору.

У випадку порушення іпотекодавцем будь-якого із зобов`язань, передбачених пунктами 20.2, 20.3, 20.5, 20.6 цього договору, він сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 25 % від вартості предмета іпотеки, яка зазначена у пункті 12 цього договору (т.1 а.с.12).

Посилаючись про неможливість подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 529 871,10 грн. за порушення вимог пункту 20.1 договору іпотеки з тих підстав, що вказаний штраф вже було стягнуто за рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015 року та не взяв до уваги те, що пунктом 20.1 указаного договору іпотеки передбачено, що не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії зазначеного договору страхування іпотекодавець зобов`язаний продовжити строк його дії у встановленому законом порядку та надати іпотекодержателю докази цього та сплати страхового платежу.

Предмет іпотеки за указаним договором іпотеки не був застрахований ОСОБА_1 жодного разу. Таким чином, ОСОБА_1 не було виконано вимоги пункту 20.1 договору іпотеки щодо страхування предмета іпотеки, що надає банку право щорічно нараховувати штраф в розмірі 30 % від договірної ціни вартості предмета іпотеки в розмірі 529 871,10 грн.

Отже, оскільки з позовом до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська АТ КБ “ПриватБанк” звернулося у травні 2013 року через рік після звернення до Самарського районного суду м. Дніпропетровська, то штраф відповідно до пункту 20.1 указаного договору іпотеки був нарахований банком за наступний період і такий штраф не був стягнутий за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.11.2015 року у справі № 206/4989/14-ц.

Крім того, висновок районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку штрафу відповідно до пункту 22 указаного договору іпотеки є передчасним.

Відповідно до п.7 договору іпотеки в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, іпотекодавець надав в іпотеку наступне нерухоме майно (далі – майно), а саме: земельну ділянку площею 0,1399 гектарів в межах згідно з планом, яка призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (площею 0,1000 га) та ведення особистого підсобного господарства (площею 0,0399 га), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить йому на праві вланості, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю III-ДП № 049960, кадастровий номер земельної ділянки площею 0,1000 га – 1210100000:09:004:0010. Кадастровий номер земельної ділянки площею 0,0399 га – 1210100000:09:004:0011. Майно зареєстрований у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт права власності. Майно, зазначене в цьому пункті, передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями (т.1 а.с.10).

Згідно п.20.3 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язується не здійснювати на земельній ділянці будівництво об`єктів, знищення предмету іпотеки, без відповідного письмового дозволу іпотекодержателя (т.1 а.с.12).

Проте, відповідач ОСОБА_1 у порушення вказаних умов договору іпотеки, здійснив на земельній ділянці самочинне будівництво, що підтверджується актом технічної інвентаризації, виконаним КП “ДМБТІ (т.1 а.с.27-34).

На даний момент на земельній ділянці знаходиться житловий будинок площею 477,7 кв.м., що є порушенням відповідачем п.20.3 договору іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Перебудоване домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , було введено в експлуатацію лише у 2011 році, тобто пізніше укладення договору іпотеки, й погоджень будівництва ОСОБА_1 з АТ КБ “ПриватБанк” не здійснював. Інших доказів суду не надав.

У порушення вимог статей 212-214 ЦПК України (в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції) та статей 89, 263, 264 ЦПК України (у редакції, чинній на час перегляду справи судом апеляційної інстанції) суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не перевірив доводів позивача про порушення ОСОБА_1 пунктів 20.1 та 22 указаного договору іпотеки та наявність підстав для стягнення штрафів за указані порушення умов договору й не надав належної правової оцінки поданим ним доказам, дійшовши передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк”.

Щодо визначення юрисдикції цього спору в частині вимог до ПАТ “Акцент-Банк” колегія суддів виходить з наступного.

Судова юрисдикція – це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України, якою керувався суд і яка була чинною на час ухвалення судового рішення, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься й у статті 19 чинного ЦПК України.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Водночас при визначенні юрисдикції суд має враховувати, що відповідачі у справі пов`язані солідарним обов`язком як боржники.

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначений у частині першій цієї статті, а саме – у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу.

Тому, з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором боржника за основним зобов`язанням і поручителя кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.

Частиною першою статті 1 та статтями 2, 12 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України; в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції) передбачено, що справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи – підприємці.

Отже, ГПК України (у редакції, що була чинною на час розгляду справи у суді першої інстанції) виключав можливість розгляду в порядку господарського судочинства в одному провадженні вимог до позичальника – фізичної особи та до поручителя – юридичної особи, яка є стороною договору, укладеного на забезпечення виконання основного зобов`язання, та має солідарні з позичальником зобов`язання, що випливають з кредитного договору та договору поруки.

Зі змісту статті 19 ЦПК України (у редакції, чинній на час перегляду справи судом апеляційної інстанції) можна зробити висновок про можливість розгляду таких вимог саме у порядку цивільного судочинства.

Позовні вимоги у цій справі є однорідними та нерозривно пов`язаними з обов`язком належного виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Тому ефективний судовий захист прав та інтересів позивача буде можливим за умови розгляду цього спору в межах однієї справи одним судом.

Саме з цього виходила Велика Палата Верховного Суду відступаючи від правового висновку щодо застосування вищезазначених норм процесуального права у подібних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 13.03.2018 року у справі № 415/2542/15-ц (провадження № 14-40цс18), від 21.03.2018 року у справі № 2-1390/11 (провадження № 14-41цс18), від 17.04.2018 року у справі № 545/1014/15-ц (провадження № 14-54цс18).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог банку до поручителя – ПАТ “Акцент-Банк”, дійшов помилкового висновку, що цей спір віднесено до компетенції господарських судів України.

Крім того, районний суд взагалі не з`ясував характер та суть позовних вимог, заявлених до цього поручителя.

Відповідно до п.1 договору поруки № 148 від 16.01.2012 року, укладеного між ПАТ “Акцент-Банк” та АТ КБ “ПриватБанк” предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання боржником  ОСОБА_1  всіх своїх обов`язків за договором іпотеки № ДІ-252 від 30.01.2008 року, згідно яких боржник в забезпечення виконання надав в іпотеку майно кредитору та зобов`язаний дотримуватися обов`язків зазначених в договорі іпотеки. До складу зобов`язань, за які поручився поручитель за договором іпотеки входить виконання всіх грошових зобов`язань, зокрема сплата всіх штрафних санкцій за недотримання боржником умов договору іпотеки. До складу зобов`язань, за які поручився поручитель за договором іпотеки, не входить зобов`язання страхування предмету іпотеки, а лише зобов`язання фінансового характеру, які походять від порушення боржником зобов`язань за договором іпотеки, зокрема поручительство за сплату штрафів (т.1 а.с.25-26).

Тобто, враховуючи, що сплата штрафів є фінансовим зобов”язанням внаслідок вчинення боржником порушення зобов”язань за договором іпотеки, а до складу зобов”язань поручителя за договором іпотеки входить виконання всіх грошових зобов”язань, зокрема і сплата всіх штрафних санкцій за недотримання боржником умов договору іпотеки, колегія вважає, що в даному випадку обґрунтованими є вимоги до ПАТ “Акцент-Банк”, як до солідарного відповідача.

Ураховуючи викладене, рішення Індустріального районного суду                                               м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про  задоволення позовних вимог, стягнувши солідарно з ПАТ “Акцент-Банк”,  ОСОБА_1  на користь АТ КБ “ПриватБанк” заборгованість зі штрафів за договором іпотеки № ДІ-252 від 30.01.2008 року в розмірі 971 430,35 грн.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат по сплаті судового збору, сплачених ним за подачу позовної заяви та апеляційної скарги по 3 613,05 грн. з кожного (3441,00 + 3785,10 = 7226,10 / 2 = 3613,05).

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” – задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2016 року – скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до Публічного акціонерного товариства “Акцент-Банк”, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі штрафів за договором іпотеки – задовольнити.

Стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства “Акцент-Банк” (м. Дніпро, вул. Батумська, 11, код ЄДРПОУ 14360080), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість зі штрафів за договором іпотеки № ДІ-252 від 30 січня 2008 року в розмірі 971 430,35 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства “Акцент-Банк” (м. Дніпро,                       вул. Батумська, 11, код ЄДРПОУ 14360080),  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати по сплаті судового збору по 3 613,05 грн. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко