ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року	Львів	Справа № 300/2038/19 пров. № А/857/1836/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                  Коваля Р.Й., Святецького В.В.
за участі секретаря судового засідання:           Марцинковської О.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, 
на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 січня 2020 року (суддя – Главач І.А., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту – не вказана), 
в адміністративній справі №300/2038/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, 
про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), 
    встановив:
У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ДФС України в Івано-Франківській області (правонаступником якого є ГУ ДПС України в Івано-Франківській області), в якому просив визнати протиправною та скасувати Вимогу відповідача від 09.08.2019 року №Ф-62290-51 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 23785.08 грн.. 
Відповідач ГУ ДФС в Івано-Франківській області позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 січня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДФС в Івано-Франківській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-62290-51 від 09.08.2019 року в розмірі 23785,08 грн.. Cтягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС в Івано-Франківській області 768,40 грн. судових витрат по сплаті судового збору. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 03.01.2020 року не погодився відповідач ГУ ДФС в Івано-Франківській області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено коло платників Єдиного внеску, до яких, зокрема, належать особи, які провадять незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську діяльність. Цим же Законом визначено своєчасне нарахування, обчислення та сплата Єдиного внеску. Крім цього, з 01.01.2017 року Єдиний внесок сплачується незалежно від отриманого доходу. Оскільки позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в органі ДФС, жодних дій для зняття з обліку не вчиняв, тому зобов`язаний сплатити в повному обсязі недоїмку, яка утворилась, у зв`язку з систематичною несплатою єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 23785,08 грн.. Вказана сума недоїмки виникла за період 2017-2018 років та два квартали 2019 року. Таким чином, вважає апелянт, що відповідач сформувавши оскаржувану Вимогу від 09.08.2019 року №Ф-62290-51 про сплату боргу (недоїмки), діяв виключно в межах повноважень та у спосіб передбачений нормами чинного законодавства. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 03.01.2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Позивач апеляційної скарги не визнав, у суді апеляційної інстанції подав відзив на апеляційну скаргу, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду від 03.01.2020 року – без змін. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 21.04.1994 року позивачу ОСОБА_1 згідно рішення Івано-Франківської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 15.04.1994 року за №2 видано свідоцтво №43 на право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 15, 41). 
08.02.2013 р. ОСОБА_1 звернувся до Ради адвокатів Івано-Франківської області із заявою вх. №66, в якій просив зупинити адвокатську діяльність (а.с. 16, 42). 
Згідно витягу з Єдиного реєстру адвокатів України серії АТ №000747 право ОСОБА_1 на зайняття адвокатською діяльністю зупинено (а.с. 17, 43). 
Також судом встановлено, що 09.08.2019 року ГУ ДФС в Івано-Франківській області сформовано відносно позивача ОСОБА_1 . Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-62290-51 на суму 23785,08 грн. зі сплати єдиного внеску, відповідно до ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с. 10, 36). 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності оскарженої Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 року, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. 
Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. 
Згідно ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. 
Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення і виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори. 
Судом першої інстанції також вірно зазначено, що відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано Податковим кодексом України. 
Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа – платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. 
Незалежна професійна діяльність – участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб. 
Згідно з пунктом 65.2 статі 65 ПК України, облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів. 
Для взяття на облік фізичної особи, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, така особа повинна подати заяву та документи особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу до контролюючого органу за місцем постійного проживання (пункт 65.3 статі 65 ПК України). 
Пунктом 178.1 статті 178 ПК України визначено, що особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу. 
Відповідно до пункту 178.2 статті 178 ПК України, доходи громадян, отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. 
Крім цього, судом першої інстанції враховано, що згідно п.2 ч.1 «ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність – це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. 
При цьому, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (стаття 13 цього Закону). 

З матеріалів справи видно, що підставою для формування відносно позивача ОСОБА_1 оскаржуваної Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 року стали висновки відповідача про те, що позивач перебуває на обліку в органі ДФС та повинен подавати звітність і сплачувати єдиний соціальний внесок як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність (адвокат) незалежно від отриманого доходу. 
З цього приводу судом першої інстанції було вірно зазначено, що правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». 
Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (ч.2 ст.2 Закону). 
Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб. 
Єдиний внесок це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (п.2 ч.1 ст.1 цього Закону). 
Пунктами 4, 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що платниками єдиного внеску є: - фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; - особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності. 
Судом першої інстанції також вірно враховано, що згідно ч.2, ч.3 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. 
Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (ч.8 ст.9 цього Закону). 
Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої  статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абз.5 ч.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»). 
Відповідно до пп.2 п.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. 
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. 
Так, судом першої інстанції вірно зазначено та враховано, що особи, які провадять, в тому числі, адвокатську діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, віднесені згідно з пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» до платників єдиного внеску. 
Тому, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності. 
Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності. Право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється: з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, - з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката. 
Підстави, за наявності яких припиняється право на заняття адвокатською діяльністю шляхом анулювання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю визначені в статті 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». 
Згідно частин 5 та 6 статті 31 цього Закону, протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати. Такий адвокат також не може брати участь у роботі органів адвокатського самоврядування, крім випадків, коли таке право зупинено у зв`язку з призначенням особи на посаду до органу державної влади з`їздом адвокатів України. Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України. 
Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України (ч.1 ст.17 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). 
Отже, правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк, у той час як наслідком припинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість її подальшого здійснення взагалі, у зв`язку з чим анулюється свідоцтво на заняття адвокатською діяльністю. 
Тобто, законодавець розрізняє зупинення та припинення права на заняття адвокатською діяльністю, оскільки ці поняття мають різну юридичну природу, та, відповідно, не є тотожними, з огляду на різний процедурний характер та особливості застосування. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що дія положень Порядку обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.11.2014р. №1162, які регулюють особливості саме припинення незалежної професійної діяльності з відповідними зобов`язаннями, не може бути розповсюджено на спірні відносини щодо зупинення адвокатської діяльності. 
Так, з матеріалів справи, а саме витягу з Єдиного реєстру адвокатів України серії АТ №000747 видно, що право ОСОБА_1 на зайняття адвокатською діяльністю зупинено (а.с. 43). 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірно зазначив, що з 08.02.2013 р. позивач не мав права здійснювати адвокатську діяльність та відповідно не міг отримувати дохід від такої діяльності. 
З цього приводу судом першої інстанції також вірно враховано правову позицію Верховного Суду висловлену в постанові від 05.11.2018 р. (справа №820/1538/17) щодо неврегульованості ані Податковим кодексом України, ані Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» особливостей сплати грошових зобов`язань самозайнятою особою у разі зупинення останньою такої діяльності. Так, у своїй постанові від 05.11.2018 р. Верховний Суд зазначив, що з практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06). 
Також, судом першої інстанції вірно встановлено та враховано, що позивач ОСОБА_1 з 06.10.2015 р. призначений виконуючим обов`язків начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Івано-Франківській області у Галицькому районі, а 29.06.2017 р. звільнений з посади у зв`язку з виходом на пенсію. Тобто, ОСОБА_1 в оскаржуваний період здійснював трудову діяльність на підставі трудового договору, що підтверджується записами трудової книжки НОМЕР_1 від 18.01.1984р. (а.с. 18-19, 44-46). 
У вказаний період роботодавцем сплачувалися страхові внески за позивача ОСОБА_1 , що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 від 28.10.2019р. (а.с. 30). 
Таким чином, позивач в спірний період був найманим працівником, за якого роботодавцем нараховано та сплачено ЄСВ на його заробітну плату, при цьому позивач не отримував доходу від індивідуальної адвокатської діяльності, оскільки така була ним зупинена, що свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у нього як самозайнятої особи в розумінні законодавства про зайнятість населення. 
Отже, в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем. 
Крім цього, судом першої інстанції вірно зазначено, що системний аналіз пп.14.1.226. п.14.1 ст.14 ПК України та статей 4, 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» свідчить на користь того, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05.11.2018 року (справа №820/1538/17). 
Зважаючи на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що ГУ ДФС України в Івано-Франківській області безпідставно здійснювало нарахування позивачу єдиного внеску, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 року є протиправною та підлягає скасуванню. 

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.6 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд    
                                                   постановив: 
Апеляційну скаргу Головне управління ДФС в Івано-Франківській області – залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 січня 2020 року в адміністративній справі №300/2038/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Головуючий:	 	В. В. Гуляк	
Судді:	 	Р. Й. Коваль	
 	 	В. В. Святецький  	
Повний текст постанови складено 17.03.2020 року