ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 червня 2020 року           справа №805/1158/17-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів: Геращенка І.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 р.  у справі  № 805/1158/17-а (головуючий І інстанції Молочна І.С.)  за позовом   ОСОБА_1  до  Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1  про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                       ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі – відповідач-1, МОУ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач-2, ДОВК) в якому з урахуванням поданої до суду заяви про збільшення позовних вимог просив:  поновити і захистити порушені права по одержанню одноразової грошової допомоги; визнати протиправною бездіяльність підрозділів Міністерства оборони України по своєчасному поданню матеріалів на комісію по призначенню та виплаті одноразової допомоги (з 2004 року по 2016 рік); визнати протиправною бездіяльність комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 по обліку і поданню матеріалів інваліда війни 2 групи ОСОБА_1 на комісію Міністерства оборони України по розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги (з 2004 року по 2016 рік); визнати відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги протиправною; пункт 31 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України №54 від 8 липня 2016 року скасувати; зобов`язати Міністерство оборони України здійснити певні дії по призначенню і виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у відповідності до пункту 1(б) статті 16-2 Закону України №2011 від 20 грудня 1991 року та вимогами статей 623, 625 Цивільного кодексу України; зобов`язати Міністерство оборони України відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 кратного прожиткового мінімуму.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року відмовлено у задоволені адміністративного позову.
Позивач, не погодившись з судовим рішенням суду першої інстанції, звернувся до суду апеляційної інстанції з скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що постановою Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі №805/1158/17-а задоволено касаційну скаргу позивача, скасовано ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 11.04.2017 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 31.01.2018 у справі № 805/1158/17-а, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Суд в порушення п. 1 ст.2 КАС України не захистив права позивача, проігнорував п.17-18 постанови Верховного Суду від 15 листопада 2019 року у справі №805/1158/17-а не розглянувши справу за вимогами Закону України ««Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі – Закон № 2011). Розгляд справи суддями Бабаш Г.П. і Тарасенко І.М. є протиправним та не відповідає вимогам ч. 5 ст. 37, ч.2 та 4 ст.36 КАС України, оскільки вони вже приймали участь у розгляді і прийняте рішення було скасовано судом вищої інстанції і повернуто на перегляд. Позивач відноситься до категорії осіб визначених статтею 16 Закону № 2011 та Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 які мають право на отримання одноразової грошової допомоги. Відношення відповідачів у справі викладені у листах та відзивах є образою честі  і гідності позивача у наслідок чого позивач і ставив питання про відшкодування моральної шкоди.  
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановила наступне.
ОСОБА_1 02 грудня 2004 року визнано інвалідом II групи у зв`язку із захворюванням, яке пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального боргу, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДОН-04 №029139.
04 квітня 2016 року позивач звернувся із заявою до Донецького обласного військового комісаріату для реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону № 2011. 
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби №54 від 08 липня 2016 ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з тих підстав, що інвалідність позивачу встановлено до набуття чинності Закону України від 04 квітня 2006 року №3597-ІV “Про внесення змін до Закону України “Про загальний військовий обов`язок і військову службу”, а закони та інші нормативно-правові акти згідно зі статтею 58 Конституції України не мають зворотної дії в часі.
Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку щодо доведеності відповідачем-1 обґрунтованості прийнятого ним оскаржуваного рішення в частині, що стосується позивача, а також відсутність допущеної відповідачами бездіяльності.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" .
Відповідно до частини 9 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, прийнятою відповідно до пункту 2 статті 16-2 та пункту 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок №975).
При цьому, пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:
допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2007 р. № 284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2007 р. № 1331;
допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Відповідно до пункту 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть; у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи.
Другу групу інвалідності позивачу вперше було встановлено 02 грудня 2004 року, а отже до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Статтею 16 Закону №2011-ХІІ (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності вперше) передбачалося, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому  страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також  в  разі  поранення  (контузії, травми  або  каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі,  залежному  від ступеня  втрати  працездатності, що визначається  у  відсотковому відношенні  від загальної  суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним  на  збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) постановою Кабінету Міністрів України   від 19 серпня 1992 року №488 затверджено Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум (далі – Умови №488).
Пунктом 1 Умов №488 (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, проводиться Національною акціонерною страховою компанією "ОРАНТА" за рахунок коштів державного бюджету, що виділяються Міністерству оборони, Національній гвардії, Адміністрації Державної прикордонної служби, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки та іншим військовим формуванням, що створені Верховною Радою України.
Підпунктом "б" пункту 6 Умов № 488, встановлено, що НАСК "Оранта" виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Отже, позивач у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності набув право на отримання страхової суми за державним обов`язковим особистим страхуванням на умовах, визначених Умовами №488.
Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 9 листопада 2018 року у справі № 759/5707/16-а.
В той же час, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядками № 499 та № 975.
Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17, відповідно до якої законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.
Разом з тим, періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не вказано у законодавстві, що регулює ці правовідносини.
Таким чином, встановивши, що позивачу ІІ групу інвалідності встановлено 02 грудня 2004 року, після чого не виникло обставин, з якими Закон №2011-ХІІ пов`язує право на отримання одноразової грошової допомоги (встановлення більшого відсотка втрати працездатності, встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі), суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги як інвалід ІІ групи на умовах Закону №2011-ХІІ та Порядків №499 та №975.
Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 21 травня 2020 року у справа №802/1137/17-а, від 16 вересня 2019 року у справі №760/4829/17.
Суд при прийнятті рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява № 303-A, п. 29).
Суд не приймає посилання  апелянта на те, що розгляд справи суддями Бабаш Г.П. і Тарасенко І.М. є протиправним та не відповідає вимогам ч. 5 ст. 37, ч.2 та 4 ст.36 КАС України, оскільки Верховний Суд скасовуючи ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 11.04.2017 та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 31.01.2018 у справі № 805/1158/17-а справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду, а не на новий розгляд, відсутня заборона повторної участі судді в розгляді адміністративної справи, яка визначена ст. 36, 37 КАС України.
Суд вважає помилковим посилання апелянта на те, що суд першої інстанції проігнорував висновки  постанови Верховного Суду викладені у п.16-18, оскільки вказані висновки визначають порядок застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду та початок його відліку. Посилання у постанові на те, що правовідносини щодо виплати одноразової грошової допомоги врегульовано Законом № 2011, констатує, що вказане питання вирішується вказаним законом без визначення порядку його застосування саме до вказаних правовідносин та надання оцінки обставинам справи, яке відповідно здійснив суд першої інстацнії.
Оцінюючи наведені сторонами аргументи, суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в скарзі, перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм надана належна правова оцінка,  нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у скарзі не зазначено.
На підставі викладено, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволені позовних вимог.
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                            ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 р.  у справі  № 805/1158/17-а - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2020 р.  у справі  № 805/1158/17-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати проголошення та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 16 червня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                                         Е.Г.Казначеєв

Судді:                                                                                            І.В. Геращенко

                                                                                                       І.Д. Компанієць