Ухвала
Іменем України 
 
09 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 552/3099/19
провадження № 51- 1772 ск20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої                           ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 05 липня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2020 року стосовно ОСОБА_5 ,
 
встановив: 
 
Вироком Київського районного суду м. Полтави від 05 липня 2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 28 лютого 2019 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробувальним терміном на 1 рік, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст.71 КК України шляхом часткового складання покарань, призначеного за цим вироком та за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 28 лютого 2019 року, остаточно визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 18 квітня 2019 року близько 15 год. 50 хв. перебуваючи за адресою: м. Полтава, вул. Гожулівська, буд. 4, в приміщенні магазину «EVA» № 65 (ТОВ «РУШ») умисно, таємно, повторно, викрав з торгової полиці магазину туалетну воду марки «Versace pour Homme» об`ємом 30 мл вартістю 491, 94 грн. без урахування ПДВ, яку заховав у карман куртки та залишив приміщення магазину, завдавши своїми злочинними діями ТОВ «РУШ» матеріального збитку в розмірі 491, 94 грн.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_5 залишено без змін.
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , просить змінити судові рішення стосовно останнього в частині призначеного покарання у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Просить застосувати до його підзахисного положення ст. 75 КК України, звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням.  Обгрунтовуючи свої вимоги, вказує на те, ОСОБА_5 визнав себе винним, щиро розкаявся,  активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення та має намір відшкодувати завдану шкоду потерпілому ТОВ «Руш». 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії долучених до неї судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного  провадження з мотивів, наведених у скарзі.
 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
 
Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права – є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. 
 
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
 
Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак діючи в межах наданої законом дискреції, суд має навести правові підстави та переконливі мотиви для постановленого ним рішення.
 
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5  покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України кваліфікується як злочин середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше судимий, у вчиненні злочину розкаявся, однак вчинив цей злочин в період іспитового строку за вироком Октябрського районного суду            м. Полтави від 28 лютого 2019 року. Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, в межах санкції статті, за якою його засуджено. 
 
Зі змісту копії ухвали апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_5 , не погоджуючись з вироком місцевого суду, подав до апеляційного суду скаргу, в якій просив вирок стосовно нього змінити, звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. На обґрунтування своїх вимог наводив доводи, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним  у касаційній скарзі.
 
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд перевірив посилання й доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_5 і, не встановивши підстав для зміни вироку районного суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
 
Так, апеляційний суд зазначив, зокрема, що районним судом при призначенні ОСОБА_5 покарання в повній мірі враховані обставини вчинення ним               кримінального правопорушення та ступінь його тяжкості,  особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, які його обтяжують, а також правильно визначено вид та розмір покарання і тому відсутні підстави для застосування до нього положень ст. 75 КК України. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, на шлях виправлення не став, злочин вчинив під час іспитового строку за попереднім вироком, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення та вказує на його стійку антисоціальну спрямованість. Таким чином, обставини, на які посилається захисник, як на підставу для застосування положень ст. 75 КК України були належним чином враховані судом першої інстанції під час призначення  ОСОБА_5 покарання, а відтак апеляційний суд не визнав їх спроможними.  
 Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
 
З урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, ступіню його тяжкості, даних про особу ОСОБА_5 та доводів касаційної скарги, Суд не вбачає підстав для призначення засудженому покарання більш м`якого, ніж призначеного судом, із застосуванням положень статті 75 КК України та погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення йому покарання з реальним його відбуттям в місцях позбавлення волі. 
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
 
постановив:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 05 липня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2020 року стосовно ОСОБА_5 - відмовити.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                               ОСОБА_3