ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/952/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/9192/19 Категорія: 310010000 	Демчик Р. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       21 травня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач) 
Суддів                 Василенко Л. І., Бородійчука В. Г.
        
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу - відповідач ОСОБА_2 

розглянувши у м. Черкаси у письмовому провадженні апеляційну скаргу  ОСОБА_2  на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2020 року, постановленого під головуванням судді Демчика Р. В. в залі Придніпровського районного суду м. Черкаси 18.03.2020 року, повний текст рішення  складено 27 березня 2020 року, у справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про розірвання  шлюбу, -

в с т а н о в и в :
 
25 листопада 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 вказує, що сторони з 23 серпня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано відділом державної реєстрації цивільного стану м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис № 1128, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 23.08. 2013 року.
В шлюбі мають малолітню дитину: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач у позові вказує, що сімейне життя з відповідачем не склалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, оскільки сторони мають діаметрально протилежні погляди на шлюбні відносини, а тому вважає, що збереження сім`ї неможливе. 
Позивач ОСОБА_1 просила розірвати шлюб, між   ОСОБА_2   та ОСОБА_1 , зареєстрований 23 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис - №1128.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2020 року позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.
Розірвано шлюб між  ОСОБА_2   та ОСОБА_1 , зареєстрований 23 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, актовий запис - №1128.
Після розірвання шлюбу не відновлено позивачу ОСОБА_1 її дошлюбне прізвище -  ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка зареєстрована в Черкаському апеляційному суді 21 квітня 2020 року Вх. № 4144/20 Вх. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник ОСОБА_2 , вказує, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим. Відповідач ОСОБА_2 вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено вимоги  сімейного законодавства. Він вважає, що судом не вірно застосовані положення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції прийшов до висновку про розірвання шлюбу подружжя, оскільки примирення між ними неможливе, так як перебування позивача у шлюбі із відповідачем не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення. Скаржник вказує, що ніхто не змушує позивача проживати із відповідачем, ніхто не утримує ОСОБА_1 проти її волі, а мають місце лише елементарні життєві обставини, що похитнули сімейну ідилію сторін. На думку скаржника, суд формально поставився до розгляду питання про розірвання шлюбу, не з`ясував фактичні взаємини між сторонами, не врахував наявність малолітньої дитини та не вжив достатніх заходів для примирення подружжя. Скаржник вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи призвели до неправильного ухвалення рішення, із порушенням вимог ст. 112 СК України. ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилається на практику Європейського суду щодо захисту родини.
Скаржник ОСОБА_2 просить рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким надати сторонам час на примирення строком на 2 місяці, з моменту винесення рішення суду апеляційної інстанції. 
12 травня 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Горобця С. О. Вх. № 4957/2 Вх. 
У відзиві адвокат позивача ОСОБА_1 вказує, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, так як є необґрунтованою та такою, що суперечить вимогам ЦПК України. В обгрунтування вимог апеляційної скарги, судом першої інстанції відмовлено позивачу у клопотанні про надання терміну на примирення. Рішення суду мотивовано тим, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, що вказано у ст. 24 СК України. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. У відзиві на апеляційну скаргу вказується, що із врахуванням обставин справи суд дійшов вірного висновку, то подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки перебування її у шлюбі з відповідачем не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення. В обгрунтування відзиву також зазначає, що між позивачем та відповідачем неодноразово відбувалась розмова з приводу збереження шлюбу, під час яких відповідачем здійснювався психологічний тиск, останній намагався нав`язувати свої вимоги до подальшого проживання у сім`ї. При цьому, він взагалі не бере до уваги бажання позивача, а ігнорує їх та намагається нав`язати свою думку. Представник позивача вказує, що позивач ОСОБА_1 наполягає, що подальші подружні відносини з відповідачем не можливі, так як постійні сварки з відповідачем негативно впливають на малолітнього сина ОСОБА_5 , що не дає змоги йому гармонійно розвиватися у сприятливому психологічному кліматі. 
Також у відзиві зазначається, що на даний час відповідачем ОСОБА_2 до Придніпровського районного суду м. Черкаси подано позов про поділ спільного майна подружжя, що, в свою чергу, є доказом того, що він не бажає проживати спільно з ОСОБА_1 . Крім того, за заявою ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 зареєстровано кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України - привласнення продукції товариства, у якому ОСОБА_1 є директором, тобто за таких обставин будь - яких відносин не може бути. ОСОБА_1 взагалі вважає, що намагання ОСОБА_2 залишитися в шлюбі - це є однією зі спроб уникнути кримінальної відповідальності за скоєне саме проти позивача ОСОБА_1 
Адвокат Горобець С. О. , який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 у відзиві на апеляцій скаргу просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі та рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.03. 2020 року залишити без змін. До відзиву на апеляцій скаргу адвокат надав копію витягу з єдиного реєстру до судових розслідувань , копію витягу ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.03. 2020 року про відкриття провадження у справі про поділ спільного майна подружжя. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, що є предметом оскарження, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно  п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.
У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, дійшовши висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки перебування позивача у шлюбі з відповідачем не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, а тому із врахуванням таких обставин, суд першої інстанції вважає, що примирення між сторонами неможливе, тому позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають наявним в матеріалах справи доказам, обставинам справи та вимогам закону, на які суд посилався при ухваленні оскаржуваного судового рішення.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом сторони 23 серпня 2013 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції, що підтверджується даними актового запису № 1128, та копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 23.08.2013 року ( а. с. 4). 
Згідно даних копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , що міститься на а. с. 6, у сторін в шлюбі народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
За змістом положень ч.1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції встановлено обставини справи, прийнято до уваги доводи позивача, яка наполягає на розірванні шлюбу, оскільки збереження сім`ї є неможливим, тому відмова у задоволенні вимог про розірвання шлюбу не відповідатиме вимогам закону та вважатиметься примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Положеннями ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до роз`яснень  Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що не заслуговують на увагу доводи скаржника в апеляційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції вимог  сімейного законодавства, зокрема, що судом невірно застосовані положення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», з огляду на таке.
За змістом положень СК України, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_1 вказувала, що сімейне життя з відповідачем не склалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, оскільки сторони мають діаметрально протилежні погляди на шлюбні відносини, шлюбні відносини мають формальний характер та повністю припинилися у жовтні 2019 року, а тому вважає, що збереження сім`ї неможливе ( а. с. 2-3).
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що збереження сімейних відносин між сторонами є неможливим, дійшов правильного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей  24, 56 СК України. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції , який в рішенні послався на норми ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.
У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви NN 29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів... Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення..., держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві, і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».
Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому, поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».
Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
За правилами, встановленими ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що суд першої інстанції вірно послався, що частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
З огляду на вище викладене та встановлені судом обставини справи, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується із висновками районного суду, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, оскільки перебування її у шлюбі з відповідачем не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, що узгоджується із вимогами сімейного законодавства, тому доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції і не підлягають задоволенню. 
Апеляційний суд звертає увагу, що розгляд справи про розірвання шлюбу продовжувався тривалий час, значно більше, ніж передбачено строками розгляду справи, оскільки позивач 25 листопада 2019 року звернулася з даним позовом до суду, а ухвалення судом рішення відбулось 18 березня 2020 року. Тому сторони мали час на примирення, однак лише самого бажання відповідача, який за цей період не довів своїх намірів щодо примирення, є недостатньо без бажання іншої сторони зберегти шлюб, тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання щодо надання строку сторонам для примирення. 
Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 наполягала на розірванні шлюбу, від позову не відмовилася, не просила суд залишити без розгляду її позовні вимоги. Так, на а. с. 27 міститься клопотання позивача ОСОБА_1 від 27 січня 2020 року, в якому позивач просить справу розглядати без її участі, строк на примирення не потрібен, на задоволенні позову наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Із наданої представником позивача ОСОБА_6 - адвокатом Горобцем С. О. до відзиву на апеляційну скаргу копії витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що за заявою ОСОБА_1 , як директора ТОВ «ТД «НАШІ ДВЕРІ» відносно відповідача по справі ОСОБА_2 зареєстровано кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, що дає підстави колегії суддів вважати, що відповідач своїми діями намагається затягнути розгляд справи про розірвання шлюбу, щоб вирішувати інші питання щодо поділу майна подружжя та щодо кримінальної відповідальності у зв`язку із відкритим кримінальним провадження . 
Також до відзиву на апеляційну скаргу представником позивача надано копію ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.03. 2020 року із якої вбачається, що даною ухвалою відкрито провадження у справі про поділ спільного майна подружжя.
Отже, за таких обставин колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо надання строку для примирення сторонам, оскільки між сторонами існує спір щодо поділу майна, сторони не проживають спільно із жовтня 2019 року, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а тому є всі підстави вважати, що за таких обставин шлюбні відносини між сторонами неможливі, тому суд прийняв вірне рішення щодо розірвання шлюбу. 
Доводи апеляційної скарги   не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджено та перевірено наявні у матеріалах справи докази, відповідно до вимог закону, судом не допущено порушень вимог процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду та задоволення вимог апеляційної скарги.
Отже, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в  :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л. І.

Бородійчук В. Г.