Постанова
Іменем України
 
27 травня 2020 року                                      
м. Київ                                                               
 
справа № 642/1257/17
провадження № 61-39992св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2018 року у складі судді Гримайло А. М. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2018 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Маміної О. В.,   
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна.
Позов обґрунтовано тим, що 28 січня 1977 року він уклав шлюб з ОСОБА_3 . Із 1990 року сімейні відносини між ними фактично припинені,  проте шлюб не розірваний. 
Із січня 2011 року у нього фактично утворилася сім`я з ОСОБА_2 , вони спільно проживали, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. У 2013 році він вирішив придбати за власні кошти житловий будинок по АДРЕСА_1 . Проте оскільки офіційно він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , то домовився з ОСОБА_2 , що право власності на будинок буде зареєстровано на її ім`я, а вона згодом відчужить цей будинок на його користь за договором дарування. 04 червня 2013 року ним було надано продавцю будинку ОСОБА_4 кошти в сумі 8 000 грн, як завдаток на придбання вказаного житлового будинку, про що була написана відповідна розписка. Також 19 липня 2013 року між ним та ПАТ «Банк Золоті Ворота» був укладений договір споживчого кредиту № 134, за яким він отримав 170 000 грн. 
19 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк Золоті Ворота» укладено договір поруки № 134/1, за умовами якого ОСОБА_2 поручилася за належне виконання зобов`язання ОСОБА_1 за договором споживчого кредитного договору від 19 липня 2013 року № 134.
19 липня 2013 року кошти, отримані від банку за кредитним договором, були конвертовані в долари США та загальна сума - 26 000 доларів США передана ОСОБА_2 для придбання житлового будинку.
19 липня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Після укладення цього договору у вказаному будинку вони проживали спільно з ОСОБА_2 однією сім`єю до початку 2017 року. Проте відповідач відмовилась виконувати взяті на себе зобов`язання щодо укладення договору дарування. 
Позивач посилався на те, що він передав відповідачу грошові кошти у розмірі 26 000 доларів США, для придбання житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за умови, що в майбутньому він отримає вказаний житловий будинок у власність.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 679 120 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2018 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції монтовано тим, що відповідач набула майно за достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Зазначений правочин недійсним не визнаний.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2018 року апеляційну скаргуОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2018 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів того, що будинок, право власності на який набула відповідач, був придбаний за кошти, належні позивачу. Суд дійшов висновку, що до правовідносин, що склалися між сторонами у справі, не підлягають застосуванню норми статті 1212 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2018 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалені судові рішення, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою судді Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
У квітні 2020 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду  у складі колегіїз п`яти суддів. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що стаття 1212 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.  Висновки судів про те, що грошові кошти передавались за договором позики, суперечать позовним вимогам та позиції позивача. Позивач та відповідач не укладали договір позики, а отже, положення статті 1047 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Крім того, судами безпідставно не були взяті до уваги показання свідків та інші наявні в матеріалах справи письмові докази, якими безпосередньо підтверджується факт передачі грошових коштів позивачем відповідачу. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У листопаді 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_2 , в якому вона просила залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 липня 2013 року відповідач набула житловий будинок АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу, укладеним між нею та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чибісовою А. О. та зареєстрований у реєстрі за номером 272 (т. 1, а.с. 25).
Відповідно до розписки від 19 липня 2013 року, написаній ОСОБА_4 , він отримав від ОСОБА_2 208 000 грн, що є еквівалентом 26 000 доларів США, за вказаним договором купівлі-продажу житлового будинку від 19 липня 2013 року та матеріальних претензій до ОСОБА_2 не має (т. 1 а.с. 23).
Звертаючись до суду з позовом до  ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України, позивачОСОБА_1 посилався на те, що 19 липня 2013 року між ним та ПАТ «Банк Золоті Ворота» було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кошти у розмірі 170 000 грн з метою придбання житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Звертаючись до суду з позовом до  ОСОБА_2 про повернення безпідставно набутого майна, позивач ОСОБА_1 посилався на статтю 1212 ЦК України. 
Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
При цьому відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.
Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. 
Позивачем всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів щодо передачі ним відповідачу коштів у сумі 26 000 доларів США. Матеріали справи не містять належних доказів того, що будинок, право власності на який набула відповідач, був придбаний за кошти, належні позивачу.
Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що стаття 1212 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, є безпідставними.
Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком апеляційного суду стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                           І. А. Воробйова 

                                                                                       Б. І. Гулько

                                                                                        Р. А. Лідовець  

                                                                                        Ю. В. Черняк