КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа № 759/23097/19                        Головуючий у 1-й інстанції суддя: Миколаєць І.Ю.
 
09 червня 2020 року                                                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В., 
секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року за заявою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 
 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 175 571,60 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., витрати на оренду автомобіля в розмірі 31 000 грн. та витрати на проведення автотоварозначого дослідження, витрати по збереженню автомобіля в пошкодженому стані на спеціальному майданчику та витрати на евакуатор в розмірі 6 320 грн. 
Також ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме на квартиру загальною площею 61,5 кв.м., житлова площа 40,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року заяву задоволено частково. Накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме на квартиру загальною площею 61,5 кв.м. Опис: Загальна площа: 61,5, житлова площа: 40,1, опис: квартира складається з 3-х кімнат, за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_2 
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5852/2020	
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні заяви. Посилається на неповне з`ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує на відсутність підстави для забезпечення позову, обраний позивачем вид забезпечення позову неспівмірний із предметом позову та не дотримано принципу пропорційності між переслідуваною метою і використовуваними засобами.
Зазначила, що відповідач намагалася в добровільному порядку врегулювати питання компенсації ремонту автомобіля, не вчиняла жодних дій з метою уникнення відповідальності, а тому відсутня реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін.
Зазначила, що майно, яке знаходиться у відповідача може бути відчужене на момент виконання рішення, тому наявні підстави для застосування заходів забезпечення позову. Звертає увагу на те, що відповідач не позбавлена можливості володіти та користуватися своєю квартирою.
У судовому засіданні  ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_1 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просили останню задовольнити.
Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та ОСОБА_2 , перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Постановляючи ухвалу про часткове задоволення заяви, суд першої інстанції враховував предмет спору та вважав обґрунтованими вимоги позивача, так як невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.
Згідно з ч. 2, ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до п. 1, ч. 1, ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
На підставі викладеного можливо зробити висновок про те, що накладення арешту на майно, як спосіб забезпечення позовних вимог, може бути застосовано судом не тільки у випадку існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а й за наявності реальної ймовірності такого відчуження.
Відповідно до ч. 2, ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Звертаючись до суду, заявник належним чином вказав причини, у зв`язку із якими необхідно вжити заходи забезпечення позову та обґрунтував існуванням реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 №9 вбачається, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Встановлено, що предметом позову є майновий спір про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 175 571,60 грн., моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., витрат на оренду автомобіля в розмірі 31 000 грн. та витрат на проведення автотоварозначого дослідження, витрат по збереженню автомобіля в пошкодженому стані на спеціальному майданчику та витрати на евакуатор в розмірі 6 320 грн. 
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову ОСОБА_4 просила накласти арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , а саме на квартиру загальною площею 61,5 кв.м., житлова площа 40,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Враховуючи наведене та з метою виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення позову, колегія суддів вважає, що наявні підстави для застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх невжиття може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, враховуючи відсутність відомостей щодо іншого майна відповідача для звернення з вимогами про забезпечення позову іншим шляхом.
При цьому, колегія суддів, приймаючи таке рішення, враховує, що при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції відповідач не надала судам доказів вартості спірної квартири. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про не співмірність заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам не знайшло свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Зазначила, що відповідач намагалася в добровільному порядку врегулювати питання компенсації ремонту автомобіля, не вчиняла жодних дій з метою уникнення відповідальності, а тому відсутня реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Також не можуть бути підставою для скасування ухвали суду посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач намагалася в добровільному порядку врегулювати питання компенсації ремонту автомобіля, не вчиняла жодних дій з метою уникнення відповідальності. На підтвердження даної обставини в суді апеляційної інстанції не було надано жодних доказів.
Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.
У справі «Джеймс проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи влади мають більш широкі, ніж міжнародний суд, можливості для оцінки того, що відповідає суспільним інтересам. Саме тому механізм захисту права власності, передбачений Конвенцією, в першу чергу, покладає саме на національні органи влади обов`язок початкової оцінки як наявності проблеми суспільного значення, яка виправдовує заходи позбавлення права власності, а, разом з ними і проблеми необхідності та наявності заходів з усунення несправедливості. Крім того, поняття «інтересів суспільства» необхідно розуміти широко. Зокрема, рішення з прийняття законів щодо експропріації майна, як правило, ухвалюється після дослідження політичних, економічних та соціальних питань, стосовно яких у демократичному суспільстві можуть існувати розбіжності. Суд, визнавши природним, що свобода розсуду, якою користується законодавчий орган у здійсненні соціальної та економічної політики, має бути широкою, поважатиме рішення такого органу у визначенні того, що відповідає «інтересам суспільства», лише тоді, коли таке рішення має відповідне обґрунтування. Інакше кажучи, хоча Суд не може підмінити оцінку національних органів своєю власною оцінкою, він зобов`язаний перевірити законність оскаржених заходів на відповідність статті 1 Першого Протоколу і при цьому проаналізувати факти, з посиланням на які діяли національні органи влади. 
Зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах.
Отже, ухвала суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені врішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.
 
Повний текст постанови складено 10.06.2020.
 
Головуючий:                                                              В.В. Саліхов

Судді:                                                                          І.М. Вербова

                                                                                     О.В. Шахова