Постанова
Іменем України 
                                               
08 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 752/11356/17-ц
провадження № 61-13141св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                Гулейкова І. Ю.,                                      Олійник А. С.,
                             Погрібного С. О.,                                     Яремка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач - Національний банк України,
відповідач -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року у складі судді Хоменко В. С. та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 
2019 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У червні 2017 року Національний банк України (далі - НБУ) звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
 
Позов мотивовано тим, що 09 лютого 2011 року між НБУ та ОСОБА_1 , як працівником банку, укладений договір № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 200 000,00 грн зі сплатою 6 % річних за користування кредитом строком 
на 20 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту, строком повернення до 20 січня 2031 року. Пунктом 3.1 цього договору 
ОСОБА_1 зобов`язалась здійснювати повернення кредиту шляхом уповноваження НБУ щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту у сумі 837,00 грн, починаючи 
з березня 2011 року, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 794,00 грн та суму для оплати користування кредитом.
 
На забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між НБУ та ОСОБА_2 укладений договір поруки 
від 09 лютого 2011 року № 2109/П, відповідно до якого останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору від 09 лютого 2011 року № 2109.
 
18 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнено з НБУ. З огляду на вказане, 
18 листопада 2015 року між банком та останньою укладений додатковий договір 
№ 92 до договору від 09 лютого 2011 року № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі, за умовами якого змінено пункт 3.1 договору, а саме: визначено порядок повернення кредиту, зокрема, з березня 2011 року по листопад 2015 року (включно) шляхом уповноваження НБУ цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту у сумі 837,00 грн та оплати користування кредитом; з грудня 2015 року по листопад 2016 року (включно) встановлюється відстрочення повернення кредиту; 
з грудня 2016 року шляхом щомісячного унесення до 20 числа платежів готівкою до каси НБУ або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок НБУ для здійснення повернення кредиту у сумі 693,00 грн, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 574,00 грн та оплати користування кредитом; пункт 3.2 договору доповнено абзацем, а саме: у період з 01 грудня 2015 року по 30 листопада 2016 року позичальнику надається відстрочення оплати за користування кредитом, сума нарахованої оплати за користування кредитом за період з 01 грудня 2015 року 
по 30 листопада 2016 року сплачується позичальником щомісячно до 20 числа рівними частинами, починаючи з грудня 2016 року до закінчення строку дії договору.
 
Проте відповідачі не виконали взятих на себе зобов`язань та не вчинили жодних дій, спрямованих на їх виконання, що призвело до виникнення заборгованості за договором від 09 лютого 2011 року № 2109, розмір якої станом на 22 березня 
2017 року склав 127 353,59 грн, з яких: 114 919,00 грн - строкова заборгованість за кредитом; 2 772,00 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 2 584,47 грн - прострочені проценти за користування кредитом; 6 896,90 грн - строкова заборгованість за відстроченими процентами; 40,53 грн - пеня за простроченим кредитом; 140,69 грн - пеня за простроченими процентами.
 
Посилаючись на вказані обставини, НБУ просив стягнути солідарно з 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором від 09 лютого 2011 року № 2109 у розмірі 127 353,59 грн.
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до НБУ, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання поруки припиненою, який обґрунтовував тим, що строк поруки у договорі не встановлений, а тому банком пропущений шестимісячний строк пред`явлення вимоги до нього як до поручителя, оскільки повернення кредиту мало здійснюватись періодичними платежами і вимога повинна була мати місце, виходячи з дати настання строку чергового платежу.
 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року позов НБУ задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь НБУ заборгованість за договором від 09 лютого 2011 року № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі станом на 22 березня 2017 року у розмірі 
127 353,59 грн, з яких: 114 919,00 грн - строкова заборгованість за кредитом; 
2 772,00 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 2 584,47 грн - прострочені проценти за користування кредитом; 6 896,90 грн - строкова заборгованість за відстроченими процентами; 40,53 грн - пеня за простроченим кредитом; 140,69 грн - пеня за простроченими процентами. У задоволенні зустрічного позову 
ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення мотивоване тим, що  ОСОБА_1 не виконала взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість, та, враховуючи, що порука не припинилася, поручитель несе солідарну цивільно-правову відповідальність разом з боржником.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У липні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 
2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення заборгованості з поручителя та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у договорі поруки не встановлений строк його дії, тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення частини четвертої статті 559 ЦК України, що є підставою для припинення поруки.
 
У вересні 2019 року від НБУ надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якому заявник просить залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Встановлені судами обставини
 
09 лютого 2011 року між НБУ та працівником банку ОСОБА_1 укладений договір № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі.
 
Відповідно до умов вказаного договору банк надав відповідачу кредит у сумі 
200 000,00 грн зі сплатою 6 % річних за користування кредитом строком на 20 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту з датою повернення до 20 січня 2031 року.
 
Згідно з пунктом 3.1 договору ОСОБА_1 зобов`язалась здійснювати повернення кредиту шляхом уповноваження НБУ цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 837,00 грн, починаючи з березня 2011 року, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 794,00 грн та суму для оплати користування кредитом.
 
НБУ виконав взяті на себе зобов`язання та надав кредит ОСОБА_1 у розмірі 200 000,00 грн.
 
На забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, між НБУ та ОСОБА_2 укладений договір поруки 
від 09 лютого 2011 року № 2109/П, відповідно до якого останній зобов`язався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору від 09 лютого 2011 року № 2109.
 
18 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнено з НБУ. Того ж дня між банком та останньою укладений додатковий договір № 92 до договору № 2109 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 09 лютого 2011 року, за умовами якого змінено пункт 3.1 договору, а саме: визначено порядок повернення кредиту, зокрема, з березня 2011 року по листопад 2015 року (включно) шляхом уповноваження НБУ цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту у сумі 837,00 грн та оплати користування кредитом; із грудня 2015 року по листопад 2016 року (включно) встановлюється відстрочення повернення кредиту; із грудня 2016 року шляхом щомісячного унесення до 20 числа платежів готівкою до каси НБУ або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок НБУ для здійснення повернення кредиту у сумі 693,00 грн, а в останній місяць користування кредитом - у сумі 574,00 грн та оплати користування кредитом; пункт 3.2 договору доповнено новим абзацом, а саме: у період з 01 грудня 2015 року по 30 листопада 2016 року позичальнику надається відстрочення оплати за користування кредитом, сума нарахованої оплати за користування кредитом за період з 01 грудня 2015 року по 30 листопада 2016 року сплачується позичальником щомісячно до 20 числа рівними частинами, починаючи з грудня 2016 року до закінчення строку дії договору.
 
17 березня 2017 року на адресу позичальнику та поручителю НБУ направило вимогу, відповідно до якої позичальнику необхідно не пізніше 31 календарного дня з дати одержання вимоги достроково повернути заборгованість за кредитом у розмірі 
127 353,59 грн. Зазначена вимога отримана відповідачами 21 березня 2017 року.
 
Тобто, кредитор реалізував своє право вимагати дострокового повернення кредиту, чим змінив строк кредитування з 20 січня 2031 року, відповідно строк повернення кредиту настав 22 квітня 2017 року.
 
ОСОБА_1 не виконала взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом 
на 22 березня 2017 року (за розрахунком позивача) заборгованість за договором від 09 лютого 2011 року № 2109 склала 127 353,59 грн, з яких: 114 919,00 грн - строкова заборгованість за кредитом; 2 772,00 грн - прострочена заборгованість за кредитом; 2 584,47 грн - прострочені проценти за користування кредитом; 6 896,90 грн - строкова заборгованість за відстроченими процентами; 40,53 грн - пеня за простроченим кредитом; 140,69 грн - пеня за простроченими процентами.
 
02 червня 2017 року НБУ подало до суду позов про стягнення заборгованості.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не виконала взятих на себе зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість, та, враховуючи, що позивач не пропустив шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителя, отже, є підстави для солідарного стягнення з боржника та поручителя заборгованості за кредитом.
 
Верховний Суд не погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині визначення обсягу відповідальності поручителя ОСОБА_2 з огляду на таке.
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
 
Згідно з частиною четвертої статті 559 ЦК України, у редакції чинній на час дії спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
 
Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.
 
Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суди дійшли правильного висновку, що позичальник не виконує належним чином зобов`язання за кредитним договором, що є підставою для солідарного стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за тілом кредиту, відсотками та пенею відповідно до вимог статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
 
Разом з тим суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, задовольняючи позов та стягуючи заборгованість у повному обсязі з поручителя, не звернув уваги на те, що пред`явлення банком вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, має наслідком припинення поруки в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, а отже, порука є припиненою щодо тих щомісячних платежів, строк сплати яких настав більше ніж за шість місяців до звернення кредитора з позовом до суду з вимогою до поручителя.
 
Позов подано до суду 02 червня 2017 року. Відповідно порука припинилась щодо всіх щомісячних платежів, строк сплати яких настав до 02 грудня 2016 року. Проте, порука не припиналась щодо платежів, строк яких не настав станом на 02 грудня 2016 року, оскільки позивач протягом 6 місяців чинності поруки звернувся до суду з позовом, а також тих платежів, які позивач вимагав повернути достроково.
 
У зв`язку із наведеним, вимоги зустрічного позову про визнання поруки припиненою підлягають частковому задоволенню, оскільки в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України при достроковому стягненні кредитором заборгованості, порука припиняється в частині певних щомісячних платежів, щодо яких кредитор протягом 6 місяців з дня настання строку їх сплати не звернувся до суду з відповідним позовом.
 
Разом з тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником інших зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.
 
З урахуванням наведеного, належна до стягнення з поручителя сума заборгованості за тілом кредиту складається з: 114 919,00 грн - строкової заборгованості за кредитом, 2 772,00 грн - простроченої заборгованості за кредитом (щомісячні платежі за тілом кредиту за грудень 2016 року, січень, лютий, березень 2017 року), за відсотками - 1 905,74 грн, пеня у розмірі 67,54 грн (пеня за прострочені щомісячні платежі та відсотки за грудень 2016 року, січень, лютий, березень 2017 року), що відповідає розміру заборгованості за щомісячними платежами у межах строку дії поруки, тобто у межах шести місяців перед зверненням банку до суду (з 02 грудня 2016 року до 02 червня 2017 року) з урахуванням зміненого строку повернення кредиту (22 квітня 2017 року) у зв`язку із реалізацією кредитором права на дострокове повернення кредиту.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині первісного позову про стягнення заборгованості з поручителя та в частині вимог зустрічного позову та ухвалення у цих частинах нового рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів.
 
Розподіл судових витрат
 
Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційна скарга підлягає частковому задоволенню,то з  ОСОБА_2 на користь НБУпідлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі 
897,46 грн, а з НБУна користь  ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання зустрічного позову - 320,00 грн, за подання апеляційної скарги - 652,07 грн, за подання касаційної скарги - 870,76 грн.
 
Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року скасувати в частині вирішення позовних вимог Національного банку України до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та ухвалити в цій частині нове рішення.
 
Позов Національного банку України до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користьНаціонального банку України заборгованість за кредитом у розмірі 117 691,00 грн, за відсотками - 
1 905,74 грн, пеню у розмірі 67,54 грн.
 
У задоволенні інших позовних вимог Національного банку України до ОСОБА_2 відмовити.
 
Зустрічний позов  ОСОБА_2 до Національного банку України про визнання поруки припиненою задовольнити частково.
 
Визнати припиненою поруку  ОСОБА_2 за договором поруки від 09 лютого 2011 року № 2109/П, укладеного між Національним банком України та  ОСОБА_2 , у частині зобов`язань, які виникли до 02 грудня 2016 року.
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог  ОСОБА_2 до Національного банку України відмовити.
 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користьНаціонального банку України з урахуванням взаємозаліку судовий збір у розмірі 945,37 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                           О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                              І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                       С. О. Погрібний
 
                                                                                                        В. В. Яремко