Ухвала
 
31 березня 2020 року
місто Київ
 
справа № 570/2625/16-ц
провадження № 61-5664ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)»
на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року
у цивільній справі за позовом Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
про усунення перешкод у здійсненні права щодо користування і розпорядження власним майном та виселення з нежитлового приміщення адміністративної будівлі,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У травні 2016 року Городищенська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96), правонаступником якої є Державна установа «Городищенська виправна колонія (№ 96)» (далі - ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)») звернулася до суду з позовом про зняття з реєстрації та виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з адміністративної будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року, у задоволенні позову Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96) відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, врахував, що відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 ; рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 20 травня 2014 року у справі № 570/803/14-ц у задоволенні позову Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96) про визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним приміщенням, відмовлено. Також позивач у 2002 році звертався до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з оплати за комунальні послуги, що надавалися на обслуговування зазначеного приміщення. Суд першої інстанції зробив висновок, що зазначені обставини спростовують доводи позивача про протиправну реєстрацію проживання відповідачів у такому приміщенні. Також судом встановлено, що саме позивачем створюються перешкоди у доступі відповідачів до приміщення, у якому вони зареєстровані.
Судом першої інстанції встановлено, що на час реєстрації відповідачів один під`їзд зазначеної адміністративної будівлі був виділений під квартири для проживання сімей працівників виправної колонії, які були відселені із наданням іншого житлового приміщення, проте, сім`я ОСОБА_3 пропозицію про відселення із наданням іншого житлового приміщення не отримували.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції, що виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення суперечить вимогам статті 109 Житлового кодексу УРСР.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ДУ «Городищенська виправна колонія (№ 96)» 20 березня 2020 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначив:
-          неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права;
-          судами не враховано, що відносини, пов`язані з використанням для проживання приміщень у нежилих будинках, не призначених для постійного проживання громадян, регулюються нормами цивільного, а не житлового законодавства незалежно від їх тривалості;
-          не враховано, що відповідачі хоча зареєстровані у спірному приміщенні, проте, відсутні письмові докази права користування таким приміщенням, оскільки ордер на їх вселення не видавався.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для повернення касаційної скарги заявнику, яку подано без додержання вимог процесуального закону, чинного на момент звернення зі скаргою.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених 
пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
У поданій касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави касаційного оскарження судових рішень. Виключно посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків, визначених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
Таким чином, Верховний Суд констатує, що подана заявником касаційна скарга не містить належного викладу підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Доводи про здійснення оцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції, що визначенні статтею 400 ЦПК України.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону під час подання касаційної скарги щодо наведення визначених процесуальним законом підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 389, 393, 411 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 жовтня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року у цивільній справі за позовом Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права щодо користування і розпорядження власним майном та виселення з нежитлового приміщення адміністративної будівлі, вважати неподаною та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                             С. О. Погрібний