КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 травня 2020 року місто Київ.
Справа 759/15067/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4199/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                               Желепи О.В.,
суддів                                          Олійника В.І., Кулікової С.В.,
при секретарі                              Гордійчук Ж.В.
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року (у складі судді Бабич Н.Д., повний текст рішення складено 20 грудня 2019 року )
в справі за позовом  ОСОБА_1 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, розірвання договору, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -
 
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 16.08.2019 року звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, розірвання договору, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.
Обгрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 25 липня 2019 року між нею, ОСОБА_1 , та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір №976 на виготовлення та доставку віконних систем на адресу позивача - в будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до умов Договору, п. 1.1. Позивач доручає, а Відповідач приймає на себе доставку готової продукції, а саме віконної системи. Відповідно до даною пункту Договору доставка готової продукції здійснюється згідно Додатку, який являється невід`ємною частино даного Договору. Додатком до Договору є Технічне завдання на металопластикові конструкції. Відповідно до умов Договору, а саме п. 3.1., вартість виробів складає 25 650,00 грн. Оскільки у позивача на день укладання Договору не було всієї суми грошових коштів, відповідачем було запропоновано ОСОБА_1 сплатити завдаток у розмірі 12000,00 грн., а остаточний розрахунок здійснити під час встановлення віконних конструкцій, які відповідач зобов`язався встановити протягом 45 днів. Під час складання Технічного завдання сторони домовилися, що віконні конструкції будуть заламіновані під певний колір, а саме колір « Горіх » та буде проведено тонування вікон. Технічне завдання було складене працівником відповідача, який здійснював відповідний розрахунок вартості віконних конструкцій. 02 серпня 2019 року позивач приїхала до офісу відповідача для уточнення деталей замовлення, оскільки працівник відповідача не володіла повною інформацією, яка була в технічному завданні. Під час бесіди з співробітником офісу виявилося, що позивачу мають встановити вікна з зовнішньою ламінацією під "горіх", який вона замовляла та без тонування. Виявилося, що вона має доплатити за це ще певну суму коштів, що не передбачено Договором. Того ж дня позивачем було написано заяву відповідачу з вимогою розірвати Договір та повернути сплачений завдаток у повному обсязі. Дану заяву в неї прийняли але відмовилися поставити відмітку про прийняття та дату отримання. Станом на день подачі позову до суду вікна не встановлені, грошові кошти не повернуті, що і змусило позивача звернутися до суду з даним позовом в якому, остання просила розірвати договір №976 від 25 липня 2019 року укладений між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на її користь грошові кошти - завдаток в розмірі 12 000,00 грн., та моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що судом неправомірно допитано у суді першої інстанції свідка, адже в матеріалах справи відсутнє таке клопотання, ухвал щодо допиту свідка не ухвалювалось. Крім того, відзив на позовну заяву не був належним чином оформлено у відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України, однак суд його взяв до уваги.
Вказує, що відповідач порушуючи взяті на себе зобов`язання, станом на 15 серпня 2019 року замовлені конструкції вікон не виготовив та не передав у власність позивача, а сплачені кошти у якості завдатку не повернув, та у зв`язку із даними подіями та негативними наслідками  морального та фізичного характеру їй завдано  моральної шкоди.
Крім того, суд при вирішенні даного спору не врахував вимоги ст. ст. 11, 526, 527, 530, 509, 598, 610, 611, 623, 625, 651, 837 ЦК України, висновки ВСУ , викладені в постанові № 5 від 25.05.2001 року, чим порушив норми матеріального права.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 січня 2020 року  відкрито апеляційне провадження та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 150-151).
В судовому засіданні позивач підтримала апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.
Відповідач в судовому засіданні 19 лютого 2020 року просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону. В судове засідання 20 травня 2020 року відповідач не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату судовго засідання як поштою так і телефонограмою.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга  підлягає  частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Вказаним вимогам рішення районного суду не відповідає.
Відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Відповідно до п. 1 ст. 837 ЦКУкраїни за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Відповідно до п. 2 ст. 837 ЦК України, договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові
Відповідно до ч. 4 ст  849 ЦК України, замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.
Частиною 3 ст. 865 ЦК України визначено, що до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.
Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів»
 
1. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.
Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.
З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом  що 25 липня 2019 року між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір підряду  №976 на виготовлення та доставку віконних систем на адресу Позивача, а саме в будинок АДРЕСА_1 (а.с. 8) та складено додаток до договору - Технічне завдання (а.с. 10).
Відповідно до п.1.1 Договору, замовник доручає а виконавець приймає на себе доставку готової продукції - віконних систем. Доставка готової продукції здійснюється згідно додатку, який являється невід`ємною частиною даного договору.
Згідно з п. 3.1 Договору, вартість Виробів/Послуг складає 25 650 грн. 00 коп.
Пунктом 3.2 Договору передбачено, що замовник зобов`язується оплатити завдаток у розмірі 80 % від вартості замовлення протягом 2-х банківських днів з моменту підписання діючого договору та провести повний розрахунок за 3 робочих дні перед отриманням продукції.
Пунктом 3.4 Договору визначено, що виконавець зобов`язується доставити продукцію протягом 45-ти робочих днів після отримання технічного завдання при умові отримання коштів виконавцем.
Згідно копії квитанції до прибуткового касового ордера № 976 від 25.07.2019 року відповідач отримав у позивача завдаток на виготовлення ПВХ конструкцій в сумі 12 000 грн., що становить 46,8 % від вартості замовлення (а.с. 9).
Згідно п. 6.6 Договору у разі одностороннього розірвання договору замовником, кошти внесені ним, як завдаток не повертаються.
2 серпня 2019 року позивач подала до відповідача заяву про розірвання договору та повернення коштів (а.с. 11).
Допитаний в судоовму засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що він приїхав на виклики до ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де робив заміри вікон та обговорював з позивачем їх розмір, профіль, склопакети, ламінування тощо. По приїзду до офісу ФОП ОСОБА_2 , у якого він працює, всі заміри передав менеджеру для оформлення Договору та технічного завдання. Як зазначив свідок ОСОБА_1 заказала 3 вікна, профіль Viknaland /Axor, склопакети однокамерні 24 мм., ламінування під колір "горіх" з зовнішньої сторони, енергозберігаючі, без тонування, одна москитна сітка. В подальшому його заміри були зазначені в технічному завданні, відповідно ціна також нараховувалась з цих вихідних даних і позивачка погодилась на ці умови та вартість виробу. Крім того, свідок зазначив, що станом на 02.08.2019 р. металопластикові конструкції вже були виготовлені, однак позивачка відмовилась від замовлення.
Враховуючи пояснення сторін та покази даного свідка, суд вважав встановленою обставину, що станом на 02 серпня 2019 року, замовлення позивача було викнано в повному обсязі, та враховуючи положення договору про його розірвання, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для його розірвання та повернення позивачу внесених нею коштів.
Колегія суддів з таким висновком суду погодитись не може так як ті обставини справи які суд вважав встановленими є недоведеними належними та допустимими доказами, а суд при вирішенні спору порушив норми матеріального та процесуального права.
Так, суд не врахував вимоги  ч.4 ст. 849 ЦК України та не встановив, чи станом на дату подачі заяви від 02 серпня 2019 року замовлення було виконано. 
З поданого до суду першої інстанції відзиву вбачається, що оскільки сплаченої позивачем суми не вистачало для виконання замовлення, відповідач звернувся з проханням внести повну суму оплати згідно договору.  Після чого позивач відмовилась від замовлення, оскільки вважала, що вікна які вона просила виготовити мали бути тоновані, а відповідач стверджував, що такі роботи не погоджувались відповідно за таких обставин ціна має бути більшою.
Дослідивши технічне замовлення, яке складено працівником відповідача неохайно та не чітко, не конкретно, суд приймає до уваги пояснення позивача, відповідно до яких вона замовляла тоновані вікна, що не повно було відображено в замовленні.
Враховуючи вимоги ст. 849 ЦК України, суд приходить до висновку, що через 7 днів після підписання договору, строк виконання якого 45 днів, зрозумівши, що до ціни договору не входило тонування стікол, позивач мала право відмовитись від замовлення, при цьому зобов`язана сплатити відповідачу понесені ним реально витрати, на виготовлення замовлення та виконання робіт, які на час її відмови вже були виконані.
Висновок суду про те, що станом на 02 серпня 2019 року замовлення було виконано в повному обсязі та металопластикові конструкції були виготовлені грунтується лише на показах свідка .
Дослідивши матеріали справи апеляційний суд встановив, що вказаний доказ поданий відповідачем  та прийнятий судом з порушенням вимог ЦПК України.
Відповідно до ст. 83ЦПК України  :
      1. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
3. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
4. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
8. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
З огляду на те, що подаючи відзив, відповідач не заявляв клопотання про допит свідка та не навів поважних причин неможливості вказати про наявність такого доказу у відзиві, такий доказ не повинен був прийматись судом. 
Крім того, колегія суддів, враховує, що допитаний свідок є працівником відповідача, відповідно зацікавлений у вирішенні спору на користь останнього.
Його покази в частині того, що замовлення було виконано спростовуються відзивом відповідача, в якому останній вказує про брак коштів, та неможливість виконати замовлення.
Інших письмових доказів, які б свідчили, які реально витрати поніс відповідач на виготовлення замовлення позивача до того моменту, як остання від нього відмовилась суду подано не було. Відповідно відповідач не довів які збитки він поніс до моменту відмови позивача від договору підряду, а тому суд вважає встановленою обставину, що такі витрати з огляду на їх недоведеність належними та допустимими доказами відсутні. 
Споживач , враховуючи некоректне та не чітке складання технічного замовлення, могла не зрозуміти, обсяг робіт( чи входило тонування стікол) які вона замовляє та їх вартість, а також загальні засади цивільного судочинства, щодо добросовісності, розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав, для стягнення з відповідача внесеного позивачем авансу. 
При цьому суд не враховує, положення договору, яким передбачено, що аванс не повертається, якщо договір розривається споживачем, з огляду на норми Закону України "Про захист прав споживачів та ЦК України, які дозволяють замовнику відмовитись від договору підряду в будь-який момент, понісши лише збитки на ті роботи які були вже здійснені на момент такої відмови.
В даній справі відповідач такі збитки не довів, відповідно зобов`язаний повернути всі внесені позивачем кошти, в розмірі 12 000 грн.
Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, які позивач заявила на підставі ст. 1167 ЦК України та ст. 22  Закону України "Про захист прав споживачів" колегія суддів, виходить з наступного.
Відповідно до ст. 22  ЗУ «Про захист прав споживачів»  
1. Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.
2. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
3. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.
 
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4. ЗУ «Про захист прав споживачів»  споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на  відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону;
Позивач не надала суду достатніх доказів тому, що їй були завдані моральні страждання діями відповідача, внаслідок недоліків продукції чи дефекту робіт, доказів прямого причинного зв`язку між станом її здоров`я та діями відповідача, а тому за недоведеності в задоволенні таких вимог суд відмовляє.
Крім того до договірних відносин не підлягає до застосування ст. 1167 ЦК України, якою врегульовані деліктні відносини.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на те, що суд не повно встановив, ті обставини справи, які мали правове значення для її вирішення, порушив норми матеріального та процесуального права, щодо строків та порядку подання доказів суду, колегія суддів приходиь до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
У зв`язку із чим відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого позивач була звільнена, як за подачу позову , що становив 768 грн. 40 коп., так і апеляційної скарги в сумі 1152 грн. 60 коп., на загальну суму 1921 грн. 
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року- скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити частково.
 
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 РНЩКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму 12  000(дванадцять тисяч) грн.
 
В решті позовних вимог відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 1921 грн. на розрахунковий рахунок Київського апеляційного суду UA548999980313101206080026010, одержувач УК у Солом`янському районі м. Києва/22030101, банк-одержувач Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, ЄДРПОУ 38050812 , код класифікації доходів бюджету :22030101
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови   складено 20 травня 2020 року.
Головуючий суддя 
Судді: