Постанова
Іменем України
 
16 червня 2020 року
місто Київ
 
справа № 569/8798/15-ц
провадження № 61-41749св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 04 квітня 2018 року у складі судді Бердія М. А. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 05 червня 2018 рокуу складі колегії суддів Хилевич С. В., Бондаренко Н. В., Ковальчук Н. М.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання правочину фіктивним.
В обґрунтування позову зазначив про укладення без створення правових наслідків оспорюваного правочину між відповідачами 12 жовтня 2010 року, договору дарування приміщення магазину, площею 255, 2 кв. м, на АДРЕСА_1 . 
11 квітня 2010 року за його зверненням порушено кримінальну справу 
№ 1/474-10 стосовно ОСОБА_2 за ознаками частини третьої статті 190 Кримінального кодексу України. Згодом, 12 травня 2010 року його визнано потерпілим у справі. 18 грудня того ж року слідчим винесено постанову про накладення арешту на все належне ОСОБА_2 майно, що було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 03 лютого 2011 року. Вироком Рівненського міського суду від 25 червня 2013 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, та засуджено до позбавлення волі з конфіскацією майна. Виправдувальний вирок у частині її дій із відчуження майна, на яке накладено арешт, постановлено з тих міркувань, що слідчий не наклав арешт на конкретне майно, не описував його, на відповідальне зберігання ОСОБА_2 не передавав, а також не попереджав її про кримінальну відповідальність за дії із відчуження арештованого майна. Цим же вироком задоволено частково його позов і стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 892 723, 00 грн відшкодування майнової шкоди та 50 000, 00 грн відшкодування моральної шкоди. 
Позивач вважав, що оскільки нотаріально посвідчити договір про відчуження арештованого майна вона не могла через існуючі обтяження, тому уклала з ОСОБА_3 фіктивний договір у простій письмовій формі із вказівкою про його дату, що передувала безпосереднім діям із фактичної передачі майна. ОСОБА_2 звернулася до суду з відповідним позовом і рішенням Рівненського міського суду від 08 лютого 2011 року у справі № 2-2005/2011 визнано дійсним договір дарування приміщення магазину, площею 334, 9 кв. м, на АДРЕСА_1 .
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідачі позов не визнали.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Рівненського міського суду від 04 квітня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування фіктивним задоволено повністю. Договір дарування приміщення магазину, площею 255, 2 кв. м, у АДРЕСА_1 , що укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнано фіктивним.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_2 було відомо про накладення слідчим арешту на її майно, а тому з метою уникнення юридичної відповідальності саме з цих мотивів вона відчужила майно та уклала оспорюваний договір. Окрім того, судом встановлено, що договір укладено між близькими родичами, й вони мали інші цілі, ніж передбачено цим правочином. Тобто бажали фіктивного переходу права власності на нерухоме майно з метою його приховування від виконання вироку суду в частині його конфіскації і понесення витрат за рахунок майна у разі задоволення позову ОСОБА_1 у кримінальному провадженні.
Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 05 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначивши, що ОСОБА_2 була обізнана із накладенням слідчим арешту на її майно, а тому саме з цих міркувань нею було укладено договір дарування у простій письмовій формі та навмисно не повідомлено про зареєстроване обтяження свого представника, який брав участь у суді при розгляді цивільної справи про визнання договору купівлі-продажу дійсним. При цьому обґрунтовано послався суд і на порушення вимог статті 27 ЦПК України 
(у редакції, що діяла на той час) щодо обов`язку учасників судового процесу добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обв`язки, увівши суд тим самим в оману. Крім того, оспорюваний договір дарування укладено між сторонами, які є близькими родичами - мати і дочка, і вони очевидно мали інші цілі, ніж ті, що передбачені договором. Тобто суд вірно ствердив, що їхні дії були спрямовані на фіктивний перехід права власності за договором дарування до близького родича - від матері до дочки з метою приховати майно від виконання у майбутньому за його рахунок вироку суду в частині конфіскації цього майна та понесення витрат у разі задоволення позову ОСОБА_1 й інших осіб у кримінальному провадженні.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_3 , не погодившись із судовими рішеннями, у серпні 2018 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушенням норм процесуального права. 
Заявник зазначила, що позивач не довів, а суди дійшли помилкового висновку про фіктивність правочину, оскільки метою укладення договору було подальше отримання грошових коштів, які необхідні були ОСОБА_2 для оплати юридичних послуг. Договір був реально виконаний та сторони досягли кінцевої мети, з якою укладався оспорюваний договір, що підтверджується, зокрема рішенням Рівненського міського суду від 08 лютого 2011 року у справі № 2-2005/2011. Окрім цього, позивач не є належним позивачем у справі, оскільки він не є стороною спірного договору. За таких умов він мав би довести, що його майнові вимоги до ОСОБА_2 є непогашеними. Позивач не зазначив та не довів, що він звертався за виконанням вироку суду у частині стягнення на його користь грошових коштів за його цивільним позовом, що на момент подання цього позову у відповідача існують невиконані перед позивачем майнові зобов`язання, чи відсутнє інше майно, за рахунок якого можливо виконати наявне рішення про стягнення на його користь грошових коштів. Окрім цього, позивач пропустив позовну давність, оскільки щонайменше у вересні 2011 року йому було відомо про оспорювану угоду, однак із позовом він звернувся лише у червні 2016 року.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
У наданому відзиві позивач просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2018 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 квітня 2010 року слідчим СВ Рівненського МВ УМВС України у Рівненській області винесено постанову про порушення кримінальної справи № 1/474-10 стосовно ОСОБА_2 за фактом заволодіння чужим майном або правом на майно шляхом зловживання довірою (шахрайство), що завдало шкоду потерпілому у великому розмірі, за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.
Надалі, 12 травня 2010 року ОСОБА_1 визнано потерпілим у цій кримінальній справі.
Слідчий СВ Рівненського МВ УМВС України у Рівненській області постановою від 03 грудня 2010 року перекваліфікував дії особи, яка вчинила злочин - ОСОБА_2 , на частину четверту статті 190 КК України, про що відповідач дізналася 13 грудня 2010 року.
З метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку у частині можливої конфіскації майна постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України у Рівненській області від 18 грудня 2010 року на все майно обвинуваченої накладено арешт. Зазначене обтяження зареєстроване у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 03 лютого 2011 року № 107911432.
Вироком Рівненського міського суду від 25 червня 2013 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченому частиною четвертою статті 190 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна. 
Зазначеним вироком частково задоволено цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, стягнуто суму відшкодування майнової шкоди у розмірі 892 723, 00 грн та 50 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.
12 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 як дарувальником та ОСОБА_3 як обдаровуваним у простій письмовій формі укладено договір дарування приміщення магазину, площею 255, 2 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 .
Рішенням Рівненського міського суду від 08 лютого 2011 року визнано дійсним договір дарування приміщення магазину, площею 334, 9 кв. м, який знаходиться за тією само адресою, що укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначене рішення набрало законної сили. 
Рівненський окружний адміністративний суд постановою від 13 листопада 2017 року визнав протиправними та скасував записи про державну реєстрацію права власності на оспорюване майно. Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 19 лютого 2011 року зазначену постанову залишено без змін. У постанові встановлено, що на момент ухвалення Рівненським міським судом 08 лютого 2011 року рішення ОСОБА_2 було відомо про накладений 18 грудня 2010 року арешт на належне їй майно, тому вона мала можливість повідомити про це свого представника, який представляв її інтереси у цивільній справі.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Для захисту права суду необхідно встановити факт його порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначив, що звернувся до суду із позовом, оскільки у нього наявні відповідні майнові вимоги до ОСОБА_2 згідно із вироком Рівненського міського суду від 25 червня 2013 року, яким задоволено частково його цивільний позов і стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 892 723, 00 грн на відшкодування майнової шкоди та 50 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, позивач зобов`язаний був би довести, що він звертався до уповноважених органів за виконанням вироку суду у частині стягнення на його користь грошових коштів за його цивільним позовом, що на момент подання цього позову зазначене рішення не виконано, у відповідача існують невиконані перед позивачем майнові зобов`язання, та що у ОСОБА_2 відсутнє інше майно, за рахунок якого можливо виконати наявне рішення про стягнення на його користь грошових коштів.
Водночас позивач в обґрунтування позову не посилався на наведені обставини, не представив відповідних доказів, а суди, відповідно, не досліджували й не встановлювали зазначених обставин.
Наведені відомості є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи.
Крім цього, як встановлено судами, рішенням Рівненського міського суду від 08 лютого 2011 року у справі № 2-2005/2011 визнано дійсним договір дарування приміщення магазину.
Задовольняючи зазначений позов, судом встановлено, що між сторонами досягнуто домовленості з усіх істотних умов і відбулося повне виконання умов оспорюваного договору дарування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами четвертою-шостою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Водночас, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували встановлені обставини у справі про визнання дійсним договору дарування у рішенні Рівненського міського суду від 08 лютого 2011 року у справі № 2-2005/2011 про те, що між сторонами досягнуто домовленості з усіх істотних умов і відбулося повне його виконання.
Верховним Судом також враховано, що вироком Рівненського міського суду від 25 червня 2013 року ОСОБА_2 виправдано за відсутністю в діянні складу злочину, передбаченого частиною першої статті 388 КК України, з тих підстав, що судом було встановлено, що відповідач не вчиняла активних дій, направлених на відчуження арештованого майна, оскільки договір дарування укладений 12 жовтня 2010 року, тобто до накладення арешту слідчим.
Отже, посилання позивача та висновки судів про те, що відповідач відчужила спірне майно під час наявного арешту спростовуються встановленими вироком обставинами.
Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій, всупереч вимогам процесуального закону, не здійснили повний, всебічний та об`єктивний розгляд справи, не надали оцінку наявним у справі доказам, не навели мотивів їх прийняття чи відхилення, не встановили, чи порушує оспорюваний договір права та інтереси позивача, чи виникло у нього право на оскарження договору, стороною якого він не являється та не надали оцінки усім обставинам, встановленим у інших судових рішеннях щодо відповідача.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004 року). Аналогічні правила передбачені і у статті 89 ЦПК України.
Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).
В оцінці доводів касаційної скарги, правильності оскаржуваних судових рішень Верховний Суд врахував, що основним завданням суду є вирішення спору між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не створює новий спір для цих самих сторін, які не можуть між собою дійти порозуміння у позасудовому порядку.
З урахуванням наведеного, оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений можливості встановити ці обставини, то оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи суду першої інстанції належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду від 04 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 05 червня 2018 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко