Постанова
іменем України
03 червня 2020 року
м. Київ
справа № 686/4267/15-к
провадження № 51-4336км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
потерпілої                                                    ОСОБА_6 ,
захисників                                                   ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
засудженого                                                ОСОБА_9 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене 
до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014240010005406 
за обвинуваченням 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає 
у АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, 
ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК),
за касаційними скаргами захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які діють в інтересах засудженого, та засудженого ОСОБА_9 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 23 січня 2017 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 23 січня 2017 року ОСОБА_9 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 115 КК – на строк 15 років, за ч. 1 ст. 185 КК – на строк 3 роки, 
за ч. 2 ст. 194 КК– на строк 8 років, за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 5 років.
На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим 
ОСОБА_9 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалено стягнути із ОСОБА_9 на її користь 50 000 грн у рахунок  відшкодування матеріальної шкоди, 152 799 грн – вартості відновлювального ремонту квартири, 5715 грн – витрат 
на поховання, 500 000 грн моральної шкоди. 
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він у період з 30 травня 
по 16 червня 2014 року, будучи військовослужбовцем військової частини польова пошта НОМЕР_1 , перебуваючи в зоні проведення антитерористичної операції на території Луганської області за невставлених обставин незаконно придбав бойові припаси, а саме 322 одиниці набоїв до нарізної вогнепальної зброї калібру 5,45 мм і 8 одиниць набоїв 
до нарізної вогнепальної зброї калібру 9 мм, які 16 червня 2014 року перевіз та зберігав за місцем проживання в м. Хмельницькому. 
Крім того, ОСОБА_9 за невстановлених обставин придбав пістолет «Rohm RG 88» НОМЕР_2 калібру 9 мм Р.А.К., до якого вніс конструктивні зміни шляхом переробки саморобним способом (видалення заглушки). 
Вказані бойові припаси та пістолет були виявлені та вилучені працівниками поліції під час проведення слідчої дії 11 листопада 2014 року за місцем проживання ОСОБА_9 
31 жовтня 2014 року близько 23:00 ОСОБА_9 , перебуваючи у квартирі 
АДРЕСА_3 , на ґрунті неприязних відносин, що виникли раптово, з метою умисного вбивства схопив ОСОБА_10 за шию 
та почав душити, поки той не помер, заподіявши смерть потерпілому.
Після цього, переслідуючи корисливий мотив, ОСОБА_9 зняв з шиї потерпілого срібний ланцюжок вартістю 882,58 грн разом зі срібною підвіскою вартістю 203,44 грн, 
з руки чоловічий годинник «Аudі Chronograph Big Date» вартістю 4633,3 грн та витягнув 
з кишені штанів гроші в сумі 400 грн. Також викрав із шафи сумку, в якій було 50 000 грн, чоловічу барсетку з ключами та свідоцтвом про реєстрацію автомобіля «Renault Kangoo», реєстраційний номер НОМЕР_3 , а всього заволодів майном ОСОБА_10 на суму 56 153,32 грн.
З метою приховання слідів кримінального правопорушення ОСОБА_9 забрав 
з автомобіля «Renault Kangoo», реєстраційний номер НОМЕР_3 , відеореєстратор, на якому зафіксовані розмови між ним та потерпілим упродовж 31 жовтня 2014 року, та знищив його. Після чого ОСОБА_9 пішов до місця свого тимчасового проживання ( АДРЕСА_2 ,), де взяв поліетиленову пляшку з бензином 
і 01 листопада 2014 року близько 03:00 повернувся у квартиру ОСОБА_10 , облив бензином труп, підлогу, стіни, меблі та підпалив, що спричинило пожежу, внаслідок якої квартира та речі в ній були повністю знищені.
Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 05 грудня 2017 року вказаний вирок залишив без змін.
Верховний Суд постановою від 21 травня 2019 року вказану ухвалу апеляційного суду скасував із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку 
з порушенням вимог ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України 
(далі – КПК), а саме через не відкриття стороні захисту процесуальних документів, 
які стали підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі – НСРД).
За результатом нового розгляду Тернопільський апеляційний суд ухвалою 
від 16 вересня 2019 року вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2017 року залишив без змін, виключивши з мотивувальної частини вироку посилання суду на протокол огляду та прослуховування аудіозапису від 16 грудня 2014 року НСРД під час перебування ОСОБА_9 в ізоляторі тимчасового тримання Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області як на доказ винуватості обвинуваченого. 
Вимоги, викладені у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у спільній касаційній скарзі просять скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України 
про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, 
і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_9 складу інкримінованих йому правопорушень на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.
Захисники зазначають, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено фактичних обставин кримінального провадження, які стосуються причин смерті, особи потерпілого, а також ознак суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 115 КК. 
Як на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону захисники посилаються на грубе порушення права на захист ОСОБА_9 , зокрема зазначають, що огляд місця події був проведений без участі захисника, дозволу ОСОБА_9 , 
а також письмового доручення слідчого або прокурора; ОСОБА_9 під час затримання не роз`яснено його прав, передбачених ст. 42 КПК; його допит проведено 
у нічний час; повідомлення ОСОБА_9 про підозру у вчиненні тяжких та особливо тяжкого злочинів 12 листопада 2014 року та 27 лютого 2015 року здійснено без участі захисника; 18 листопада 2015 року проведено судове засідання без захисника, участь якого є обов`язковою; 27 квітня 2016 року під час судового засідання судом 
не розглянуто по суті клопотання засудженого про більш повільне оголошення письмових доказів під час їх дослідження; через відмову суду першої інстанції у виклику та допиті свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 засуджений не зміг дати показання; апеляційний суд не запропонував ОСОБА_9 дати показання по суті обвинувачення. Також суд не дослідив та не врахував висновку судово-психологічної експертизи, наданого стороною захисту на підтвердження застосування працівниками правоохоронного органу незаконних методів досудового розслідування. Вважають, що суд незаконно відмовив у задоволенні їх клопотання про призначення 
у справі повторної комісійної судово-медичної експертизи. 
На думку сторони захисту, усупереч вимогам статей 86, 87 КПК в основу оскаржуваних судових рішень покладено недопустимі докази, а саме: протокол огляду місця події 
від 11 листопада 2014 року з відеозаписом до нього, протоколи пред`явлення речей 
для впізнання від 19 та 20 лютого 2015 року, протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 11 листопада 2014 року, протокол допиту ОСОБА_9 
від 12 листопада 2014 року; протокол проведення слідчого експерименту 
від 12 листопада 2014 року; висновок пожежно-технічної експертизи від 26 листопада 2014 року № 1126; висновок судово-гістологічної експертизи від 19 листопада 2014 року 
№ 1718, висновки судово-медичних експертиз від 24 грудня 2014 року № 591 та № 644.
Крім того, захисники вказують, що, порушуючи ч. 3 ст. 374 КПК, суд не мотивував 
у вироку причин, з яких не врахував показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . 
Апеляційний суд не усунув допущених судом першої інстанції порушень, не перевірив 
усіх доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони захисту, чим порушив вимоги 
ч. 2 ст. 439 КПК, не розглянув клопотання про визнання недопустимими висновків судових експертиз: пожежної, біологічної та цитологічної, формально вказавши 
на їх непереконливість.
Як на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність захисники посилаються на те, що ОСОБА_9 відповідно до ч. 3 ст. 263 КК мав бути звільнений 
від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 263 КК, оскільки добровільно видав набої 
та пістолет. 
На думку захисників, всупереч ч. 3 ст. 374 КПК суди також не навели підстав 
для задоволення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, а також 
не мотивували свого рішення про призначення ОСОБА_9 , який є учасником АТО 
на сході України, раніше не судимий та позитивно характеризується, найсуворішої міри покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК за відсутності обставин, які обтяжують покарання.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, і закрити провадження через відсутність у його діях складу кримінальних правопорушень.
Засуджений зазначає, що суди не врахували наявності прямих доказів його невинуватості та не встановили фактичних обставин кримінального провадження, 
а саме особи потерпілого, причини смерті останнього та мотиву вбивства.
Вказує, що огляд у його помешканні 11 листопада 2014 року відбувався під тиском працівників поліції та без залучення захисника, а вилучені під час обшуку речі були підкинуті. Засуджений стверджує, що його затримання того ж дня та допит 
12 листопада 2014 року також проведено без участі захисника. 
На думку засудженого, суд надав неправильну оцінку висновку експерта 
від 04 грудня 2014 року № 1392 та взагалі не надав оцінку показанням свідків 
ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 . Крім того, 
він мав бути звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 263 КК, оскільки добровільно видав набої та пістолет.
Позиції учасників судового провадження
У засіданні судукасаційної інстанції засуджений та захисники підтримали касаційні скарги і просили їх задовольнити.
Прокурор і потерпіла заперечували проти задоволення касаційних скарг засудженого 
та захисників, просили залишити їх без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги засудженого та захисників задоволенню не підлягають.
Як передбачено ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої 
та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
А тому доводи, викладені у касаційних скаргах, щодо фактичних обставин кримінального провадження, неповноти судового розгляду, а також оцінки доказів з точки зору 
їх належності та достовірності, не є предметом касаційного перегляду. Натомість вони були предметом перевірки апеляційним судом.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. У ньому мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Тобто, рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, 
і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження 
й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. 
Згідно з приписами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, 
та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги 
без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Під час перевірки кримінального провадження касаційний суд установив, що судами першої та апеляційної інстанцій в ході розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_9 вказані вимоги кримінального процесуального закону дотримано.
Дійшовши висновків про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 194, 
ч. 1 ст. 263 КК, суд першої інстанції кваліфікував його дії з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність. Вирок ґрунтується на сукупності доказів, які досліджені судом 
з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності кожен окремо 
та у взаємозв`язку відповідно до вимог ст. 94 КПК, про що в рішенні суду наведено докладні мотиви.
Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень суд обґрунтував сукупністю зібраних у справі доказів, зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_18 , 
ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , протоколом огляду місця події від 
01 листопада 2014 року, висновком судово-токсикологічної експертизи від 19 листопада 2014 року № 1718, висновком додаткової судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 від 24 грудня 2014 року, висновком експерта від 15 грудня 2016 року № 221, протоколом пред`явлення речей для впізнання від 20 лютого 2015 року, протоколом пред`явлення речей для впізнання від 19 лютого 2015 року, висновком експерта від 04 грудня 2014 року № 1392, висновком експерта від 19 листопада 2014 року № 1104, актом про пожежу від 01 листопада 2014 року, висновком судової пожежно-технічної експертизи від 29 січня 2015 року № 2(ПТ), протоколом огляду місця події від 11 листопада 2014 року та відеозаписом проведеної слідчої дії, висновком експерта від 17 листопада 2014 року № 1505, висновком судової балістичної експертизи від 17 грудня 2014 року № 136-Б, висновками судової товарознавчої експертизи 
від 08 грудня 2014 року № 844т і від 25 грудня 2014 року № 888т, висновком судової будівельно-технічної експертизи від 10 грудня 2014 року № 241/014, протоколом огляду предмета та роздруківкою абонентського номера, що належить ОСОБА_9 , протоколом слідчого експерименту від 12 листопада 2014 року. 
В доводах касаційної скарги захисників про високоймовірну фальсифікацію обставин, встановлених під час проведення огляду місця події 11 листопада 2014 року, сторона захисту надає власну оцінку протоколу проведення зазначеної слідчої дії з точки зору достовірності цього доказу, а також фактичним обставинам, встановленим судом, в той час як перевірка таких тверджень згідно з ч. 1 ст. 433 КПК перебуває поза межами касаційного розгляду.
Стосовно доводів, викладених у касаційних скаргах, щодо недопустимості окремих доказів у провадженні, касаційний суд під час касаційного перегляду встановив, що твердження захисників про недопустимість протоколу затримання від 11 листопада 2014 року через грубе порушення права засудженого на захист є безпідставними.
Відповідно витягу з кримінального провадження № 12014240010005611 відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 листопада 2014 року за результатами проведеного в той же день огляду місця події в будинку 
АДРЕСА_4 , за місцем тимчасового проживання ОСОБА_9 (т. 2, а. п. 6).
Згідно з довідкою, наданою виконуючою обов`язки директора Хмельницького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_22 , доручення для здійснення захисту ОСОБА_9 захиснику ОСОБА_23 було видано 
11 листопада 2014 року о 21 год 30 хв, фактичний час прибуття адвоката 
ОСОБА_23 до ОСОБА_9 – 22 год 20 хв. 
Як убачається з протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, 
від 11 листопада 2014 року, його складено за результатами огляду місця події, під час якого виявлено ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК. 
У протоколі зазначено номер кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 листопада 2014 року за ч. 1 ст. 263 КК, а також дату 
і час його складання – 22 год 30 хв 11 листопада 2014 року. Протокол підписаний ОСОБА_9 , захисником ОСОБА_23 та слідчим ОСОБА_24 . За змістом протоколу ОСОБА_9 було роз`яснено права підозрюваного, передбачені ч. 3 
ст. 42 КПК, доповнень чи зауважень до протоколу не надходило (т. 2, а. п. 94–96). Зміст протоколу дає підстави для висновку про належне, повне і зрозуміле роз`яснення прав підозрюваного, в тому числі права на захист, оскільки прямо в тексті протоколу наведені положення ч. 3 ст. 42 КПК та викладено права підозрюваного. 
Твердження про те, що право на захист порушено внаслідок затримання засудженого, яке відбулося о 18 год 10 хв 11 листопада 2014 року безпосередньо перед початком огляду помешкання, що був здійснений без захисника є безпідставними, оскільки не підтверджені будь-якими матеріалами провадження. Саме з`явлення до правоохоронного органу для надання пояснень, про що зазначено в копії журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до ЗВП № 7474 від 11 листопада 2014 року, де містяться дані, що ОСОБА_9 з 11.00 до 12.00 перебував в Зарічанському ВП ГУНП в Хмельницькій області, претензій не має, про що особисто поставив підпис, не означає, що він перебував в цей час в статусі затриманого (підозрюваного). За своїм змістом ці доводи касаційної скарги захисників є твердженням про вчинення працівниками правоохоронного органу злочину, передбаченого ст. 374 КК, належним засобом доказування чого, зважаючи на встановлення кримінальної відповідальності за недопущення чи ненадання своєчасно захисника, інше грубе порушення права на підозрюваного, обвинуваченого на захист є процесуальне рішення за наслідками здійснення кримінального провадження. Із заявами про порушення вимог кримінального процесуального законодавства під час затримання ОСОБА_9 сторона захисту в порядку, передбаченому ст. 214 КПК, не зверталася, а суд касаційної інстанції в межах касаційного розгляду згідно з ч. 1 ст. 433 КПК немає повноважень встановлювати такі факти поза межами цього кримінального провадження.
Сукупність зазначених обставин переконливо спростовує доводи захисників про недотримання вимог ч. 4 ст. 208 КПК під час затримання ОСОБА_9 , обґрунтованих підстав вважати, що затримання засудженого відбулося з порушенням його прав на захист, колегія суддів не вбачає.
Безпідставними є твердження про порушення права на захист ОСОБА_9 внаслідок проведення огляду помешкання без участі захисника, оскільки клопотань про надання або залучення захисника до початку проведення вказаної слідчої (розшукової) дії або до її закінчення ОСОБА_9 не заявляв, не був затриманим чи підозрюваним. Права на захист, передбачені ст. 42 КПК, виникли з моменту затримання засудженого, про що йшлося вище. До затримання засудженого не було допитано, участі в інших слідчих діях, крім огляду місця події, де були виявлені ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, 
він не брав. Обов`язкова участь захисника забезпечується на виконання вимог ст. 52 КПК з моменту набуття особою статусу підозрюваного у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів, яким злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК, не є.
Доводи сторони захисту про недопустимість як доказу винуватості засудженого  протоколу огляду місця події від 11 листопада 2014 року колегія суддів вважає безпідставними. 
Слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів 
з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 237 КПК).Відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.
Протокол огляду місця події від 11 листопада 2014 року складений слідчим до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Твердження захисників про недопустимість цього доказу через відсутність письмового доручення слідчому ОСОБА_25 на проведення огляду місця події, а також те, що він не входив до складу слідчої групи, не ґрунтуються на нормах кримінального процесуального законодавства. Вимоги процесуального закону, встановлені ч. 1 ст. 41, п. 3 ч. 2 ст. 40 КПК щодо здійснення слідчих (розшукових) дій в кримінальному провадженні забезпечують їх належне проведення працівниками оперативних підрозділів органів Національної поліції за наявності відповідного письмового доручення уповноваженого слідчого, а не слідчого ОСОБА_25 який діяв відповідно до ч.3 ст. 214 КПК. 
Відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014240010005611 внесені 11 листопада 2014 року негайно після проведення огляду місця події. Постанову про здійснення досудового розслідування, якою призначено групу слідчих 
у цьому кримінальному провадженні, винесено 11 листопада 2014 року, відомості про що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 2, а. п. 7).
Твердження захисників в касаційній скарзі про те, що судом помилково вказано адресу, за якою був проведений огляд місця події 11 листопада 2014 року, на що ОСОБА_9 згоди не давав, є аналогічними доводам апеляційної скарги, що були предметом ретельної перевірки під час апеляційного перегляду. Апеляційний суд навів переконливі мотиви на їх спростування, надав їм належну оцінку на підставі матеріалів кримінального провадження, дійшовши обґрунтованого висновку про проведення огляду саме за зазначеною у протоколі адресою у встановленому законом порядку з дотриманням вимог ст. 233, 234, 237 КПК. З такою оцінкою погоджується колегія суддів касаційного суду.
Таким чином, у кримінальному провадженні відсутні обґрунтовані підстави вважати, 
що протокол огляду місця події від 11 листопада 2014 року, відеозапис цієї слідчої дії 
та речові докази виявлені й вилучені за її результатами, здобутими внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, що не дає підстав суду визнати їх недопустимими відповідно до пунктів 3, 4 ч. 2 ст. 87 КПК, як зазначено в касаційній скарзі захисників.
Доводи сторони захисту про недопустимість отриманих під час досудового розслідування доказів, у тому числі слідчого експерименту, зводяться до твердження про самообмову ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих кримінальнихправопорушень внаслідок застосування незаконних методів досудового розслідування працівниками правоохоронних органів.
Кримінальний процесуальний закон забороняє під час кримінального провадження піддавати особу катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує 
її гідність, поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого поводження, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій, 
що принижують її гідність (ч. 2 ст. 11 КПК). Докази, отримані внаслідок таких дій, 
згідно з п. 2 ч. 2 ст. 87 КПК є недопустимими. 
Статтею 373 КК передбачено кримінальну відповідальність за примушування давати показання при допиті шляхом незаконних дій з боку особи, яка проводить дізнання або досудове слідство. Повідомлення про незаконні методи досудового розслідування працівниками правоохоронних органів мають бути предметом перевірки судами. 
У цьому кримінальному провадженні заяви сторони захисту про здійснення незаконних методів слідства були предметом перевірки як під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду. Колегія суддів не знаходить підстав ставити під сумнів у цій частині висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зважаючи на таке. 
Як убачається з довідки прокуратури Хмельницької області від 26 березня 2015 року 
(т. 4, а. п. 62, 63), 20 лютого 2015 року за повідомленням ОСОБА_9 щодо незаконних методів досудового розслідування працівниками Зарічанського відділення Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області слідчим відділом прокуратури Хмельницької області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 365 КК, за № 42015240000000028 та розпочато досудове розслідування. 
05 березня 2015 року на виконання ухвали слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 18 лютого 2015 року за повідомленням ОСОБА_26 
про вимагання у нього працівниками міліції у приміщенні Зарічанського відділення Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області неправомірної вигоди слідчим відділом прокуратури Хмельницької області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 368 КК, 
за № 42015240000000028 та розпочато досудове розслідування.
10 березня 2015 року процесуальним прокурором вказані матеріали досудового розслідування об`єднані в одне кримінальне провадження за № 42015240000000028. 
16 березня 2015 року до матеріалів цього кримінального провадження приєднано звернення ОСОБА_9 щодо фальсифікації матеріалів кримінального провадження 
№ 12014240010005406. 
За результатами досудового розслідування 28 січня 2016 року старшим слідчим 
слідчого відділу прокуратури Хмельницької області ОСОБА_27 було винесено постанову про закриття цього кримінального провадження у зв`язку з відсутністю 
в діяннях працівників Хмельницького MB УМВС України в Хмельницькій області 
ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 та ОСОБА_31 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 368 КК.
На постанову слідчого про закриття кримінального провадження ОСОБА_9 подав скаргу, у задоволенні якої слідчий суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ухвалою від 22 березня 2016 року відмовив. Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 11 квітня 2016 року вказану ухвалу слідчого судді залишив без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_9 – без задоволення.
Вказаними рішеннями, які набрали законної сили, спростовуються твердження сторони захисту про здійснення недозволених методів досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, а суду касаційної інстанції будь-яких належних доказів на підтвердження таких обставин не надано. При цьому надані стороною захисту консультативний висновок спеціалістів від 10 березня 2016 року, висновок експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 29 квітня 2016 року суд обґрунтовано не прийняв як допустимі докази, оскільки вони були отримані з порушенням статей 332, 242 КПК щодо порядку призначення експертизи під час розгляду кримінального провадження в суді. 
Колегія суддів відкидає доводи сторони захисту про визнання доказів недопустимими через здійснення на засудженого протиправного тиску з боку працівників правоохоронного органу, оскільки твердження про застосування недозволених методів проведення досудового розслідування були предметом спеціальної перевірки за заявами сторони захисту в порядку ст. 214 КПК, результатами проведення якої повністю спростовані, що зумовлює висновок про недопущення органом досудового розслідування порушень права на захист засудженого. Під час касаційного розгляду таких доказів сторона захисту також не надала. 
З огляду на спростування тверджень сторони захисту про застосування недозволених методів досудового розслідування колегія суддів погоджується з наданою судами оцінкою допустимості протоколу проведення слідчого експерименту від 12 листопада 2014 року з фототаблицями до нього (т. 2, а.п. 108–117). Зі змісту вказаного протоколу та відеозапису до нього убачається, що процесуальну дію проведено за участю ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_23 , їм згідно зі статтями 42, 46, 47 КПК роз`яснено права та обов`язки. Роз`яснення прав не було формальним, про що свідчить вручення відповідної пам`ятки. Під час проведення слідчого експерименту у присутності захисника ОСОБА_9 заявив, що на нього немає будь-якого тиску і він хоче все показати добровільно, після чого в деталях розповів та показав, яким чином вчинив кримінальне правопорушення щодо потерпілого ОСОБА_10 . Відеозапис проведеного слідчого експерименту також не містить ознак будь-якого тиску на засудженого. 
Доводи захисників про те, що проведення допиту затриманого ОСОБА_9 у нічний час з 00 год 15 хв по 01 год 51 хв 12 листопада 2014 року є істотним порушенням вимог КПК, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є безпідставними. Протокол допиту не покладений в основу вироку як доказ винуватості засудженого у вчиненні кримінальних правопорушень, а тому доводи захисників про недопустимість вказаного доказу є безпідставними. Крім того, касаційні скарги не містять обґрунтування чи переконливих доводів щодо спростування невідкладних підстав проведення слідчої дії відповідно ч. 4 ст. 223 КПК, згідно якої проведення слідчих (розшукових) дій в нічний час не допускається, за винятком невідкладних випадків, коли затримка в її проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного, а матеріали провадження не містять доказів, що слідчим було порушено ці вимоги кримінального процесуального закону в цій частині. 
Доводи засудженого про порушення її права на захист на досудовому розслідуванні є безпідставними, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 були надані всі передбачені законом можливості для реалізації його права на захист, порушень права на захист засудженого, які би могли істотно вплинути на прийняті судами обох інстанцій рішення, під час касаційного розгляду не встановлено.
Матеріали провадження містять відомості, що захисник ОСОБА_23 здійснював захист ОСОБА_9 на підставі доручення для здійснення захисту за призначенням від 11 листопада 2014 року № 022-0001155, виданого Хмельницьким обласним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, та в той же день був допущений слідчим до захисту інтересів ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, а також доручення для здійснення захисту за призначенням від 14 листопада 2014 року № 022-0001162, будь-яких зауважень щодо здійснення захисту його інтересів захисником ОСОБА_23 на досудовому розслідуванні засуджений не висловлював. Захисник ОСОБА_23 брав участь під час складання протоколу про затримання ОСОБА_9 , цей захисник отримав копію врученого ОСОБА_9 12 листопада 2014 року о 13 годині 50 хвилин письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 КК, ч. 1 ст. 263 КК, та брав участь 12 листопада 2014 року з 15 години 45 хвилин до закінчення о 17 годині 21 хвилині під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 . 
Засуджений також скористався правом на вільний вибір захисника, оскільки захисник ОСОБА_32 , який допущений до захисту інтересів ОСОБА_9 постановою слідчого від 06 грудня 2014 року, здійснював його захист на підставі договору, укладеного з ОСОБА_26 05 грудня 2014 року, заперечень про здійснення захисту його інтересів на досудовому розслідуванні захисником  ОСОБА_33  засуджений не висловлював.
Після вручення ОСОБА_9 письмового повідомлення про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК, 27 лютого 2015 року о 14 годині 10 хвилин, слідчий повідомив засудженого та його захисника ОСОБА_34 про закінчення досудового розслідування та надав доступ до матеріалів досудового розслідування, про що склав 27 лютого 2015 року відповідний протокол, підписаний засудженим та захисником без доповнень, зауважень та скарг. Згідно зазначеного протоколу про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування 27 лютого 2015 року з 14 години 25 хвилин до 16 години 15 хвилин сторона захисту ознайомилася з томами 1 та 2 кримінального провадження, а 02 березня 2015 року повністю завершила ознайомлення з матеріалами справи.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_9 підписані без зауважень вручені 12 листопада 2014 року письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 КК, ч. 1 ст. 263 КК, та письмова пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного ОСОБА_9 , де відтворено зміст прав, визначених в статтях 28; 29, 55, 56, 59, 62, 63 Конституції України, ст. 42 КПК, статях 9, 10 Закону України «Про попереднє ув`язнення», ст. 10 Положення про порядок короткочасного затримання осіб, підозрюваних у вчиненні злочину, та міститься інформація про їх оголошення й роз`яснення підозрюваному, розуміння ним змісту цих прав. Письмове повідомлення про підозру від 18 листопада 2014 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК, та письмове повідомлення про нову підозру від 27 лютого 2015 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК, також підписані без зауважень та містять в своєму змісті виклад прав підозрюваного, визначених ст. 42 КПК, та інформацію про те, що ці права оголошені, роз`яснені підозрюваному, який розуміє їх зміст. Письмові повідомлення про підозру відповідають вимогам статей 277–279 КПК. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє доводи касаційних скарг про таке порушення права засудженого на захист під час проведення досудового розслідування, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення через істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для скасування судових рішень відповідно до ст. 412 КПК. 
Враховуючи визначений ст. 26 КПК принцип диспозитивності, згідно з яким сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом, безпідставними є твердження в касаційній скарзі захисників про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону через відмову суду першої інстанції у виклику та допиті свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 внаслідок чого засуджений не зміг дати показання. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового засідання 
14 січня 2016 року суд першої інстанції вирішив питання про обсяг доказів та порядок 
їх дослідження, з чим погодились учасники судового провадження. ОСОБА_9 заявив, що буде давати показання після дослідження всіх доказів у провадженні (т. 5, а. п. 251, 252). Надалі під час судового засідання 20 січня 2017 року прокурор відмовився від допиту свідків обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які в судові засідання за викликом суду не з`являлися, здійснити їх привід також не виявилося можливим. 
У зв`язку з цим суд прийняв рішення про закінчення дослідження доказів у провадженні та запропонував засудженому дати показання, від чого ОСОБА_9 відмовився на підставі ст. 63 Конституції України вмотивувавши своє рішення відмовою суду від допиту вказаних свідків. Вказані обставини не свідчать про порушення встановленого ч. 2 ст. 95 КПК права обвинуваченого давати показання, оскільки ОСОБА_9 відмовився від його реалізації за власним бажанням відповідно ст. 63 Конституції України. 
Твердження сторони захисту про те, що суд в цій частині допустив неповноту дослідження доказів є безпідставними, оскільки суд вичерпав усі можливості для виклику свідків в судове засідання та здійснення їх приводу для допиту, а прокурор не забезпечив їх явки до суду через те, що відмовився від допиту цих свідків. 
Твердження захисників про те, що суд першої інстанції порушив право засудженого 
на захист, не задовольнивши його клопотання про більш повільне оголошення письмових доказів під час їх дослідженні в засіданні від 27 квітня 2016 року (т. 6, а. п. 130), тим самим усунувши засудженого від дослідження документів, є безґрунтовними. Матеріали провадження стороні захисту були відкриті в порядку ст. 290 КПК, засуджений мав можливість з ними ознайомитись та мав на це достатньо часу. Рішення суду про необґрунтованість такого клопотання є законним з огляду на те, що право доступу до матеріалів кримінального провадження реалізовано належним чином і як убачається з аудіозапису судового засідання, письмові докази досліджено судом у швидкості, яка дозволяє сприймати зміст досліджуваних доказів. Зауважень від інших учасників судового провадження щодо зрозумілості оголошених доказів не надходило. При цьому засуджений не вказував, зміст яких саме доказів йому незрозумілий і клопотань про повторне оголошення доказів не заявляв. Порушень вимог ст. 358 КПК, якою визначено порядок дослідження документів та права учасників судового провадження в ході його проведення, під час касаційного перегляду не встановлено. 
Матеріалами кримінального провадження також спростовуються доводи касаційної скарги захисників щодо порушення права на захист ОСОБА_9 в судовому засіданні 18 листопада 2015 року через відсутність захисника ОСОБА_35 .
Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 135 КПК особа викликається до суду одним із альтернативно передбачених кримінальним процесуальним законом способів: шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійсненням виклику по телефону або телеграмою, безпідставними є твердження сторони захисту про те, що телефонограма про виклик захисника ОСОБА_34 у судове засідання на 18 листопада 2015 року (т. 6, а. п. 141) не доводить факту його належного повідомлення про день та час судового розгляду. 
Крім того, як убачається з журналу (т. 5, а. п. 151) та аудіозапису судового засідання 
18 листопада 2015 року, ОСОБА_9 заявив клопотання про відмову від захисника ОСОБА_34 (т. 5, а. п. 150). У зв`язку з неявкою цього захисника розгляд кримінального провадження було відкладено на іншу дату для виконання вимог 
ч. 2 ст. 54 КПК, згідно якої відмова від захисника здійснюється виключно в його присутності. Таким чином, твердження про порушення права на захист засудженого під час вказаного судового засідання не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, в судовому засіданні питання про відмову від захисника 
не вирішувалося, судове засідання було перенесено на іншу дату, надалі захист засудженого здійснювали ще й захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з якими 
23 листопада 2015 року ОСОБА_26 уклав договори про надання йому правової допомоги.
Доводам сторони захисту, яка на підтвердження невинуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень посилалася на показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , суди першої та апеляційної інстанцій надали належну оцінку. Суди визнали показання вказаних свідків непослідовними і такими, що спростовуються іншими доказами у справі. Зокрема, виписним епікризом медичної карти стаціонарного хворого № 3773 та довідкою з військової частини від 06 травня 2016 року № 2493 
(т. 6, а.п. 161, 162), згідно з якими свідок ОСОБА_13 лікувався в госпіталі з 24 жовтня по 03 листопада 2014 року включно, а тому свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не могли відпочивати із засудженим 31 жовтня 2014 року оскільки, як вони показали, спільний відпочинок відбувся наступного дня або через день після виписки ОСОБА_13 , 
тобто 04 або 05 листопада 2014 року. Підстав визнавати такі висновки суду необґрунтованими колегія суддів не має, з огляду на вимоги ч. 1 ст. 433 КПК. 
Суд не приймає до уваги доводи сторони захисту про те, що судом першої інстанції грубо порушено вимоги статей 370, 374 КПК оскільки не взято до уваги показання свідків ОСОБА_17 та  ОСОБА_15 , з огляду на те, що касаційні скарги не містять обґрунтувань того, яким чином показання свідка  ОСОБА_17 спростовують результати проведеної перевірки щодо застосування недозволених методів досудового розслідування, а показання свідка ОСОБА_15 , встановлені судами фактичні обставини, з огляду висновки суду, що спираються на досліджені в сукупності та взаємозв`язку докази в кримінальному провадженні. 
У судових засіданнях 09 березня та 11 квітня 2016 року, задовольнивши письмові клопотання прокурора, суд першої інстанції виніс ухвали про призначення судово-біологічної експертизи. Сторона захисту стверджує про недопустимість висновків цієї експертизи як доказу через порушення судом вимог частини 4 ст. 333 КПК 
та необґрунтоване призначення експертизи за відсутності вказівки в клопотанні прокурора причин, що унеможливили проведення відповідної слідчої дії до моменту звернення з обвинувальним актом до суду, а також порушення порядку її проведення через те, що, на думку сторони захисту, суд неправомірно зобов`язав керівника Хмельницького НДЕКЦ МВС України надіслати на адресу Вінницького НДЕКЦ МВС України зразки сухої крові ОСОБА_10 без ухвалення рішення про їх вилучення судом в порядку тимчасового доступу з місця зберігання.
Проте, зазначені твердження не ґрунтуються на нормах кримінального процесуального закону, що визначають підстави й порядок призначення судом експертних досліджень під час судового розгляду. Згідно зі статтями 159 – 166 КПК судом здійснюється контроль за тимчасовим доступом до речей (їх вилученням) сторонами кримінального провадження. У разі призначення судом експертизи під час судового розгляду, судовий контроль забезпечує суд, який здійснює провадження та приймає відповідне рішення. Призначення експертизи в судовому розгляді не є слідчою (розшуковою) дією, як про це йдеться в касаційні скарзі, а тим більше не є такою дією проведення експертного дослідження за рішенням суду. В цьому провадженні сторона захисту не заперечує, що зразки крові, отримані за встановленим у КПК порядком. Суд уповноважив керівника Хмельницького НДЕКЦ МВС України передати зазначені зразки на адресу Вінницького НДЕКЦ МВС України для здійснення дослідження. Рішення про вилучення зразків судом у порядку тимчасового доступу самому собі як форма судового контролю судом за власними процесуальними рішеннями не передбачена в КПК. Про порушення порядку зберігання, пакування або про цілісність, автентичність та придатність для дослідження зразків крові в касаційній скарзі не йдеться. В судовому засіданні суд надав можливість висловитися сторонам з приводу заявленого клопотання та поставити експерту питання для вирішення під час дослідження. У цьому кримінальному провадженні рішення суду про передачу зразків з експертної установи, де вони зберігалися, до іншої такої установи для проведення дослідження, не містить ознак істотного порушення вимог кримінального процесуального закону чи права засудженого на захист. Судово-біологічна експертиза призначена судом з урахуванням приписів статей 332, 242 КПК, а висновок експерта від 15 грудня 2016 року № 221 відповідає вимогам статей 101, 102 цього Кодексу. 
У касаційній скарзі не ставиться під сумнів належний фах експертів та наявність спеціальних знань у відповідній галузі, їх кваліфікація, освіта, необхідний стаж роботи, кваліфікаційна категорія, кваліфікаційний клас достатні для проведення експертних досліджень, проте стверджується про недопустимість судово-гістологічної експертизи від 19 листопада 2014 року № 1718, судово-медичної експертизи від 24 грудня 2014 року № 591 і № 644, та судово-біологічної експертизи № 221 від 15 грудня 2016 року через порушення вимог п. 3.4 Інструкції про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, щодо вилучення об`єктів, що підлягають дослідженню, та відібрання зразків, а також підпункту 1.1. Додатку (Порядок надходження секційного матеріалу та супроводжуючої документації в судово-гістологічне відділення та обробка цього матеріалу в лабораторії-) до Правил проведення судово-медичної експертизи у відділеннях судово-медичної гістології судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6 (далі – Правила проведення гістологічних досліджень) щодо порядку надходження об`єктів судово-гістологічного дослідження для проведення дослідження.
Твердження про недопустимість зазначених доказів колегія суддів вважає безпідставними. Судово-медичні експертизи від 24 грудня 2014 року № 591 та № 644 призначені за постановами слідчих слідчого відділу ХМВ УМВС в Хмельницькій області від 01 та 21 листопада 2014 року, відповідно, з дотриманням вимог ст. 242 КПК. 
Згідно з пунктом 2.11. Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року 
№ 6 (далі – Інструкції), коли при відповіді на питання, поставлені перед експертизою, виникає необхідність у проведенні судово-медичних лабораторних досліджень, судово-медичний експерт має право надіслати всі необхідні матеріали на ці дослідження. Порядок, організація та вид лабораторного дослідження визначаються правилами проведення окремих видів експертиз, затверджених наказом цього міністерства 
від 17 січня 1995 року № 6.
Крім того, відповідно до п. 2.19 Інструкції судово-медичний експерт має право 
на вилучення частин трупа, органів та тканин, крові, сечі тощо для проведення судово-медичної експертизи без дозволу близьких родичів потерпілого або інших законних представників. Згідно з пунктами 1.5, 2.6, 4.9 Порядку вилучення і надсилання об`єктів 
на лабораторні дослідження (Додаток №1 до Правил проведення судово-медичної експертизи (дослідження) трупів в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6 (далі – Правила експертизи трупів), у документі-супроводі у відділення повинно бути записано, зокрема прізвище та ініціали експерта, який надіслав матеріали на дослідження.
Згідно з п. 1.16. Правил проведення гістологічних досліджень, дослідження, яке проводиться у відділенні, оформляється у вигляді висновку експерта (акта судово-гістологічного дослідження), якому надається порядковий по відділенню номер і який складається не менш, як у двох примірниках, один (перший) з яких надсилається особі, яка призначила експертизу, другий залишається у архіві бюро, де зберігається протягом 25 років. 
Таким чином, відповідними нормативними актами передбачена можливість судово-медичного експерта самостійно вирішувати питання щодо необхідності проведення додаткових лабораторних судово-медичних досліджень. При цьому, згідно з п. 1.22 Правил проведення гістологічних досліджень надання остаточного висновку про причину смерті належить до компетенції судово-медичного експерта, який проводив розтин трупа. Матеріали для таких досліджень судово-медичний експерт оформляє 
і надсилає самостійно згідно зі встановленим та зазначеним вище Порядком вилучення і надсилання об`єктів на лабораторні дослідження з відповідним документом-супровідом за власним підписом і отримує результати таких лабораторних досліджень у формі акта у двох примірниках, один з яких застосовує як обґрунтування спеціальних методів дослідження у дослідній частини свого експертного висновку, а інший зберігається 
в архіві бюро протягом 25 років. 
За наведених обставин доводи сторони захисту про недопустимість висновків експертів через недотримання порядку направлення об`єктів на дослідження та отримання висновків з грубими порушеннями встановленого законодавством порядку 
не підтверджуються матеріалами кримінального провадження. 
Решта доводів захисника щодо недопустимості вищезазначених висновків експертів не містять посилань на правила допустимості доказів, які були порушені, а стосуються достовірності цих доказів, яка оцінювалася судом у сукупності з іншими доказами 
у провадженні. Касаційний суд не має підстав піддавати сумніву висновки судів щодо достовірності висновків експерта.
Безпосередньо змістом висновку пожежно-технічної експертизи від 26 листопада 2014 року № 1126 спростовуються твердження сторони захисту про недопустимість цього доказу через те, що експерт не попереджений про кримінальну відповідальність 
за статтями 384, 385 КК, оскільки на першій сторінці цього дослідження про це зазначено, кожна сторінка висновку експерта підписана особисто спеціалістом, який його здійснив. При цьому сторона захисту не заперечує того, що перша та всі інші сторінки підписані саме експертом ОСОБА_36 . Тому цей висновок як допустимий доказ обґрунтовано 
був використаний під час постановлення судового рішення.
Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи, викладені у касаційній скарзі захисників, щодо необґрунтованої відмови судом першої інстанції в задоволенні їх клопотань 
про визнання недопустимими доказів, а саме висновків пожежно-технічної експертизи від 26 листопада 2014 року № 1126, судово-гістологічної експертизи від 19 листопада 2014 року № 1718, судово-медичних експертиз від 24 грудня 2014 року № 591, 644, судово-біологічної експертизи від 15 грудня 2016 року № 221, протоколів пред`явлення речей для впізнання від 19, 20 лютого 2015 року.
Доводи захисників про необґрунтовану відмову у призначенні повторної комісійної судово-медичної експертизи, пред`явленні для огляду відеозапису огляду місця події 
від 11 листопада 2014 року свідку ОСОБА_37 , допиті свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , є аналогічними доводам, викладеним в їх апеляційній скарзі. 
Суд апеляційної інстанції перевірив вказані доводи, надав їм належну оцінку, 
та обґрунтовано зазначив, що такі клопотання суд розглянув  відповідно до вимог статей 87, 350 КПК, належним чином вмотивував, а тому підстави для їх задоволення відсутні. З такою оцінкою погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Сторона захисту також посилається на те, що апеляційний суд порушив вимоги 
ст. 419 КПК оскільки не розглянув належним чином клопотання про визнання недопустимими доказами висновків судових експертиз. Проте зі змісту журналу 
та аудіозапису судового засідання від 16 вересня 2019 року (т. 8, а. п. 291–294) убачається, що клопотання захисників про визнання доказів недопустимими було розглянуто судом у встановленому законом порядку. Колегією суддів апеляційного суду було відмовлено у задоволенні такого клопотання на підставі ч. 3 ст. 404 КПК. Натомість, відповідно до ст. 89 КПК питання про допустимість зазначених доказів у кримінальному провадженні було вирішено апеляційним судом під час їх оцінки в нарадчійкімнаті.
Безпідставними є також доводи сторони захисту про те, що апеляційний суд 
не запропоновував ОСОБА_9 дати показання по суті обвинувачення. Такі доводи 
не ґрунтуються на вимогах закону. Апеляційний розгляд здійснено в межах, визначених ст. 404 КПК, та з дотриманням встановленого ст. 405 цього Кодексу порядку. Засудженому було надано можливість висловитися з приводу доводів, викладених 
в апеляційних скаргах, надано слово у судових дебатах та останнє слово.
Аналізуючи твердження сторони захисту про наявність підстав для звільнення 
ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 263 КК колегія суддів виходить з того, що згідно з ч. 3 ст. 263 КК звільняється від кримінальної відповідальності особа, яка вчинила злочин, передбачений частинами 1 або 2 цієї статті, якщо вона добровільно здала органам влади зброю, бойові припаси, вибухові речовини або вибухові пристрої. Добровільна видача означає, що особа має реальну можливість та усвідомлює, що і надалі безперешкодно може зберігати предмети цього злочину, проте за власним бажанням (незалежно від причин та мотивів) здає їх органу влади. 
Як свідчать встановлені судами обставини, засуджений повідомив про факт зберігання зброї і боєприпасів за умов, коли усвідомив неможливість і надалі безперешкодно зберігати предмети злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, оскільки вони неминуче будуть виявлені під час слідчої дії. За таких умов видача предметів злочину не містить підстав для застосування ч. 3 ст. 263 КК, а є діянням, спрямованим на пом`якшення кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення. Доводи про те, що ОСОБА_9 добровільно видав набої та пістолет, є безпідставними. 
У касаційних скаргах також зазначено про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Однак колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду 
про те, що призначене ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі у межах, визначених судом першої інстанції, є необхідним й достатнім для його виправлення 
та попередження вчинення нових злочинів, тобто ґрунтується на вимогах закону. Покарання ОСОБА_9 призначено з належним врахуванням ступеня тяжкості вчинених чотирьох умисних злочинів, де умисне вбивство, передбачене ч. 1 ст. 115 КК, 
є особливо тяжким злочином, умисне знищення чужого майна шляхом підпалу за ч. 2 
ст. 194 КК та незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами за ч. 1 ст. 263 КК - тяжкими злочинами, а крадіжка за ч. 1 ст. 185 КК – злочином середньої тяжкості. Крім видової характеристики ступеня тяжкості вчинених злочинів, визначеної ст. 12 КК, 
суд, призначаючи покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначив тяжкість конкретних кримінальних правопорушень, врахувавши їх характер, цінність суспільних відносин, на які вчинені посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму та вид вини, мотиви і мету кримінальних правопорушень, відсутність обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, а також відомості про особу засудженого, який за місцем тимчасового проживання характеризується посередньо, за місцем постійного проживання та проходження служби позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. 
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК). При цьому явно несправедливим покаранням 
є не будь-яка відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру, що вказує 
на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом та тим видом і розміром покарання, яке мало би бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, та повинні братися до уваги під час призначення покарання. 
На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 115 КК 
у виді позбавлення волі на строк 15 років, за ч. 1 ст. 185 КК – на строк 3 роки, за ч. 2 
ст. 194 КК – на строк 8 років, за ч. 1 ст. 263 КК – на строк 5 років, та остаточне покарання, призначене на підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення більш суворим покаранням менш суворих у виді позбавлення волі на строк 15 років, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не сприймається як явно несправедливе через суворість, підстав вважати його явно несправедливим Верховний Суд не вбачає.
Доводи захисників про те, що суди не навели підстав для задоволення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди є безпідставними, оскільки вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_6 спричиненої моральної шкоди, суд взяв до уваги характер і тривалість фізичних та душевних страждань, які потерпіла зазнала у зв`язку з протиправними діями засудженого, тому обґрунтовано стягнув з засудженого 500 000 грн з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.
Твердження сторони захисту про те, що суд апеляційної інстанції не надав відповіді 
на всі доводи, викладені в їх апеляційних скаргах, є безпідставними. Вимоги 
до мотивування судових рішень засновані на вимогах ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенції). Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції Європейського суду з прав людини про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент при обґрунтуванні судами своїх рішень (справа «Салов проти України», заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на основні зазначені в апеляційній скарзі захисників доводи, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційні скарги необґрунтованими, та належним чином мотивував свою позицію. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
Істотних порушень закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, які би були беззаперечними підставами для скасування чи зміни вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, а також підстав для закриття кримінального провадження під час касаційного перегляду не встановлено. За таких обставин суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг засудженого та захисників.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 січня 2017 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які діють в інтересах засудженого, та засудженого ОСОБА_9 – без задоволення. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
    Судді

ОСОБА_38 	            ОСОБА_2 	                      ОСОБА_3