СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2020 р.                                                             Справа № 917/734/19  
Колегія суддів у складі: 
головуючий суддя Слободін М.М., суддя Сіверін В.І. , суддя  Дучал Н.М. 
за участю секретаря судового засідання Мальченко О.О.
за участю представників сторін:
прокурор - Хряк О.О.
позивача - не з`явився
1-го відповідача - адвокат Марискіна О.О.
2-го відповідача - не з`явився
3-го відповідача - не з`явився
третьої особи - не з`явився
розглянувши апеляційну скаргу першого заступника прокурора Полтавської області, м. Полтава (вх.№3810 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 31.10.2019 у справі №917/734/19 (повний текст якого складено та підписано 11.11.2019 у приміщенні господарського суду Полтавської області суддею Іванко Л.А.)
за позовом заступника керівника Кременчуцької місцевої прокуратури, м. Кременчук Полтавської області, в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Фонду державного майна України, м. Київ;
до:            1) приватного Полтавського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Полтаватурист", м. Полтава;
2) комунального підприємства "Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Кременчуцької міської ради Полтавської області", м. Кременчук Полтавської області;
3) виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області, м. Кременчук Полтавської області;
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Управління державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, м. Кременчук Полтавської області
про          визнання недійсним рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №1122 від 01.11.2002р., скасування свідоцтва про право власності та державної реєстрації, визнання права власності держави на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

До господарського суду Полтавської області надійшов позов заступника керівника Кременчуцької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Фонду державного майна України (далі - позивач)  до приватного Полтавського обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Полтаватурист" (далі - відповідач 1), комунального підприємства Кременчуцького міжміського бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради (далі - відповідач 2), Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області (далі - відповідач 3),  третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Управління державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 1122 від 01.11.2002, скасування свідоцтва про право власності та державної реєстрації, визнання права власності держави на нерухоме майно. 
Позовну заяву обґрунтовано тим, що в період з грудня 2017 по березень 2019 при вивчення стану дотримання вимог законодавства при набутті права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Кременчук, вул. Ігоря Сердюка, 1 приватним Полтавським обласним акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Полтаватурист", прокурором було виявлено той факт, що рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №1122 від 01.11.2002 вирішено видати свідоцтво про право власності на будівлю туристичного готелю "Кремінь" Полтавському обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях "Полтаватурист" (правонаступником якого є відповідач 1) та доручено комунальному підприємству "Кременчуцьке міжміське БТІ" провести реєстрацію вищевказаного об`єкта. Вказане рішення позивач вважає незаконним. 
Рішенням господарського суду Полтавської області від 31.10.2019 у справі №917/734/19 у позові відмовлено повністю.
Перший заступник прокурора Полтавської області, м. Полтава, із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 31.10.2019 у справі №917/734/19 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, судові витрати стягнути з відповідачів на рахунок прокуратури Полтавської області. 
Так, прокурор зазначає, що обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції погодився з доводами позовної заяви щодо безпідставності вибуття спірного нерухомого майна з державної власності. Суд першої інстанції встановив, що власник майна, яким є держава, не приймав рішень щодо відчуження спірного майна. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 1122 від 01.11.2002 та свідоцтво про право власності № 149 від 14.11.2002 порушують право власності держави на спірне майно, що є підставою для визнання їх недійсними.
Прокурор вважає, що вказане рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням вимог ст.ст. 14, 73, 74, 76-79, 236-238 Господарського процесуального кодексу України та за неправильного застосування норм ст.ст. 170, 256, 261, 267 Цивільного кодексу України, а тому, на його думку, воно підлягає скасуванню. Так, прокурор зазначає, що на момент прийняття рішення виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради №1122 від 01.11.2002 та видачі свідоцтва про право власності №149 від 14.11.2002 власником спірного майна була держава.
В порушення вимог чинного законодавства Полтавське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях «Полтаватурист» (далі -ПОЗАТ по туризму та екскурсіях «Полтаватурист»), без відома власника майна та поза його волею 14.11.2002 отримало свідоцтво про право власності на спірне майно №149.
Відповідачем ППОАТ по туризму та екскурсіям «Полтаватурист» не надано жодного доказу, з якого вбачається, що Держава Україна в особі Фонду Державного майна України знала про прийняття оскаржуваного рішення та видачі свідоцтва про право власності, про вибуття майна із державної власності.
Так, в матеріалах справи немає жодного доказу інформування ППОАТ по туризму та екскурсіям «Полтаватурист», Кременчуцькою міської радою та будь-якою іншою установою, організацією Фонду державного майна України та про оформлення права власності на спірне майно за ПОЗАТ по туризму та екскурсіях «Полтаватурист» та будь яких інших доказів, які б свідчили про обізнаність позивача, за період з 2002 року до моменту пред`явлення прокурором позову, про факт вибуття державного майна з власності держави.
Таким чином, на думку прокурора, в порушення вимог ст. 261 ЦК України, ст. 86 ГПК України суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку що держава в особі Фонду державного майна об`єктивно мала можливість дізнатися про існування спірного свідоцтва про право власності.
Водночас, на думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам наданим прокурором щодо моменту коли дійсно Фонду державного майна України стало відомо про порушення права власності держави щодо спірного майна, а саме, з моменту виявлення цього факту прокурором про що Фонд Державного майна України повідомлено листом №105-14107вих18від 05.12.2018.
Отже, на думку прокурора, датою коли позивач дізнався про порушене право є дата отримання Фондом державного майна України листа місцевої прокуратури від 05.12.2018.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою у справі №917/734/19. Встановлено строк для подання відзивів. 
27.01.2020 1-й відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.01.2020 призначено справу №917/734/19 до розгляду на 19.02.2020.
11.02.2020 позивач надав пояснення, в обґрунтування своєї позиції по справі, в яких просив задовольнити скаргу прокурора, скасувати на рішення господарського суду Полтавської області від 31.10.2019 у справі №917/734/19 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.02.2020 оголошено в судовому засіданні у справі №917/734/19 перерву до 11.03.2020.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.03.2020 оголошено в судовому засіданні у справі №917/734/19 перерву до 23.03.2020.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 оголошено в судовому засіданні у справі №917/734/19 перерву до закінчення карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19".
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.03.2020 у зв`язку з тим, що постановами КМУ від 25.03.2020, 22.04.2020 та 04.05.2020 до постанови КМУ від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" внесені зміни, відповідно до яких карантин продовжено до 24.04.2020 та згодом до 22.05.2020, відповідно та зважаючи на необхідність забезпечення гарантованого принципу забезпечення права на апеляційний перегляд справи та розумність строків розгляду справи судом, справу № 917/734/19 призначено до розгляду на 03.06.2020.
В судове засідання, призначене на 03.06.2020, представник позивача, 2-го та 3-го відповідачів, третьої особи не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, повідомлення про вручення поштового відправлення та інформація з офіційного сайту ПАТ «Укрпошта».
Натомість, в матеріалах справи міститься клопотання виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області про розгляд даної справи без участі його представника.
Також, в матеріалах справи міститься клопотання КП «КМБТІ» про розгляд справи без участі його представника.
Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце засідання суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначених представників, за наявними у матеріалах справи доказами.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради депутатів трудящих Полтавської області № 404 від 01.07.1974 затверджено акт державного приймання житлової частини туристичного готелю на 411 місць по вул. Жовтневій (Ігоря Сердюка),1 в м. Кременчуці.
Ресторан на 350 місць туристичного готелю "Кремінь" в м. Кременчуці по вул. Жовтневій (Ігоря Сердюка), 1 прийнятий в експлуатацію 30.06.1975.
Рішенням виконкому Кременчуцької міської Ради депутатів трудящих Полтавської області №410 від 10.07.1974 новозбудованому готелю для туристів в м. Кременчуці присвоєна назва "Кремінь".
Будівля туристичного готелю "Кремінь" по вул. Жовтневій (Ігоря Сердюка), 1 в м. Кременчуці передана у власність Полтавському обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях "Полтаватурист" як внесок до його статутного фонду Українським закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур".
Полтавське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Полтаватурист" створене у відповідності з установчим договором про створення та діяльність Товариства від 12.04.2000 шляхом реорганізації Полтавського обласного дочірнього підприємства "Полтаватурист" Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур".
Товариство є правонаступником Полтавського обласного дочірнього підприємства "Полтаватурист" Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур".
Відповідно до рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №1122 від 01.11.2002 "Про оформлення права власності на будівлю туристичного готелю "Кремінь" по вул. Жовтневій, 1 в м. Кременчуці", надано дозвіл на оформлення права власності на будівлю туристичного готелю "Кремінь" (складається з будівлі готелю з вбудованим приміщенням продовольчого магазину та ресторану) по вул. Жовтневій, 1 в м. Кременчуці за Полтавським обласним закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Полтаватурист" та видачі свідоцтва про право власності.
На підставі вказаного рішення 14.11.2002 Кременчуцькою міською радою видано Полтавському обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях "Полтаватурист" свідоцтво про право власності № 149 на вказаний об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до зазначеного свідоцтва за Полтавським обласним закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Полтаватурист" зареєстровано право колективної власності на будівлю туристичного готелю "Кремінь" по вул. Жовтневій (Ігоря Сердюка),1 в м. Кременчуці.
Нерухоме майно - будівля готелю з вбудованим приміщенням продовольчого магазину та ресторану має загальну площу 9545,8 кв.м.
Вартість вказаного майна згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно складає 3 132 800 грн.
Причиною виникнення спору  у справі є наявність чи відсутність підстав для визнання недійсним рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради  №1122 від 01.11.2002, свідоцтва №149 від 14.11.2002 про право власності на будівлю туристичного готелю "Кремінь", яке видане Полтавському обласному закритому акціонерному товариству по туризму та екскурсіях "Полтаватурист", а також визнання за державою в особі Фонду державного майна України права власності на будівлю туристичного готелю "Кремінь".
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.
Спірний об`єкт нерухомості був майном громадської організації колишнього Союзу РСР та перебував у віданні Української республіканської Ради професійних спілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала Рада Федерації незалежних професійних спілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України.
Президією Ради Федерації незалежних професійних спілок України 23 серпня 1991 року прийнято постанову №П-7-7 "Про створення акціонерного товариства "Укрпрофтур" (з подальшими змінами, внесеними згідно з постановою від 09 жовтня 1991 року № П-9-51).
04 жовтня 1991 року Рада Федерацій незалежних професійних спілок України та Фонд соціального страхування України уклали установчий договір про створення акціонерного товариства "Укрпрофтур" (далі - AT "Укрпрофтур") на базі туристсько-екскурсійних підприємств і організацій Української республіканської ради по туризму і екскурсіях та затвердили статут цього акціонерного товариства.
Згідно з пунктом 1.8 статуту AT "Укрпрофтур", зареєстрованого виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів 28 жовтня 1991 року №010-247АО, товариство є правонаступником Української республіканської ради по туризму і екскурсіям, туристсько-екскурсійних підприємств, об`єднань і організацій профспілок України.
На момент створення зазначеного акціонерного товариства Рада Федерацій незалежних професійних спілок України передала до статутного фонду AT "Укрпрофтур" основні фонди та оборотні засоби туристсько-екскурсійних підприємств, об`єднань та організацій профспілок України на суму 381 206 тис. крб., а Фонд соціального страхування - 10 млн. крб.
До статутного фонду AT "Укрпрофтур" Федерацією незалежних профспілок України було передано, зокрема, будівля туристичного готелю "Кремінь" по вул. Жовтневій (Ігоря Сердюка), 1 в м. Кременчуці.
Отже, майно, передане до статутного фонду AT "Укрпрофтур", перебувало у віданні профспілок.
Постановою Верховної Ради УРСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29.11.1990 № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.
Указом Президії Верховної ради України від 30.08.1991 "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" встановлено, що підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України, з прийняттям цього Указу переходять у державну власність України. Одночасно, вказаним нормативно-правовим актом визнано недійсними майнові договори, якими змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого постановою Верховної Ради України 29 листопада 1990 року, а також встановлено, що рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СPCР щодо зміни власника і форм власності після прийняття Постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року "Про проголошення незалежності України" без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.
Виходячи зі змісту наведених вище нормативних актів стосовно права власності держави України після розпаду Союзу РСР та історії реорганізації ПАТ "Укрпрофтур" (Українське акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" є правонаступником Української республіканської ради по туризму та екскурсіях і створено на базі майна засновників Федерації професійних спілок України, яка є правонаступником ради Федерації незалежних профспілок України, Української республіканської ради профспілок та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності), право власності на спірне майно набула держава Україна.
Так, передача спірного майна у відання Української республіканської профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.
Отже, спірне майно було майном громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України.
За таких обставин, на момент створення Українського акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло бути відчужене виключно за згоди власника.
Постановою Верховної Ради України від 10 квітня 1992 року 2268-XII "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" передбачено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об`єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, тимчасово передані  Фонду державного майна України.
За змістом постанови Верховної Ради України від 4 лютого 1994 року  №3943-ХІІ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.
Кабінету Міністрів України до 01.03.1994 доручено визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна. До законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій.
Зазначені нормативні акти не передбачали можливість визначення суб`єкта власності в залежності від обставин фінансування в процесі будівництва.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" за Фондом державного майна України закріплено повноваження щодо розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього СРСР, яке має статус державного.
Питання щодо суб`єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) - відсутні.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо того, що держава Україна стала власником майна, яке перебувало та перебуває у володінні Федерації професійних спілок України та створених нею суб`єктів господарювання (в тому числі спірного майна), а ФДМУ є органом, уповноваженим від імені держави та в її інтересах здійснювати право власності на таке майно.
Ані судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції не встановлено законних підстав, вибуття спірного нерухомого майна з державної власності. Власник, яким є держава, не приймав рішень щодо відчуження спірного майна.
Таким чином, рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №1122 від 01.11.2002р. та свідоцтво про право власності №149 від 14.11.202р. порушують право власності держави на спірне майно, що є підставою для визнання їх недійсними.
В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 1, приватним Полтавським обласним акціонерним товариством по туризму та екскурсіях "Полтаватурист" подано суду заяву про застосування строків позовної давності у даній справі.
Положеннями статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Одним із таких органів є прокуратура, на яку покладено функції представництва інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
За змістом положень статті 2 ГПК України (у відповідній редакції) господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор у позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Відповідно до положень частин другої, четвертої статті 29 ГПК (у редакції, чинній на час звернення прокурора з даним позовом) у разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) ЦК України визначено як позовна давність (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналогічні за змістом норми матеріального права містилися і в Цивільному кодексі Української РСР, за винятком положення, закріпленого у статті 267 ЦК, про застосування позовної давності лише за заявою сторони.
Тобто, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах зазначеної особи іншою уповноваженою на це  особою відлік позовної давності обчислюється однаково - з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу строку позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із позовом про захист інтересів держави, у справі, що розглядається, в особі ФДМУ.
Колегією суддів встановлено, що Фонду державного майна України, на який покладено обов`язок  з управління державним майном, вже на час видачі свідоцтва 14.11.2002 було відомо про фактичного суб`єкта користування спірним майном.
Так, у письмових поясненнях, наданих суду першої інстанції 01.07.2019 (вх.№6701, т.1 а.с. 154-160) позивач зазначив, що на виконання пункту 1 Постанови Верховної Ради України "Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України від 01.11.1996 № 461/96-ВР "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" Фонд склав перелік організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 перебували у віданні загальносоюзних профспілкових організацій (об`єднань) на території України.
До переліку організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991 перебували у віданні Української Республіканської Ради Всесоюзного добровільного фізкультурно-спортивного товариства профспілок Загальної конфедерації профспілок СРСР (колишнього ВЦРПС), увійшов також спірний об`єкт - туристичний готель "Кремінь" (м. Кременчук, вул. Жовтнева,1).
Таким чином, належно виконуючи обов`язки органу, уповноваженого від імені держави та в її інтересах здійснювати право власності на таке майно, Фонд державного майна України об`єктивно мав можливість дізнатися про існування свідоцтва  про право власності на туристичний готель "Кремінь" від 14.11.2002 та своєчасно звернутися до суду з відповідним позовом.
В поясненнях від 01.07.2019 Фонд державного майна України заявив клопотання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності та поновленні його. При цього, не навів жодних обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску позовної давності та не надав відповідних доказів.
Також колегія суддів зазначає про доречність посилання суду першої інстанції на практику розгляду справ Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), де наголошується, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочення позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Посилання апелянта про те, що Фонду державного майна України стало відомо про порушення права власності держави щодо спірного майна, а саме 05.12.2018, не приймається до уваги, оскільки апеляційним судом встановлено, що позивач не довів той факт, що він об`єктивно не міг дізнатися про порушення свого права (права власності держави).
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.
Заперечення апелянта, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вищенаведених судових висновків, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення та відхиляються як необґрунтовані.
Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, 282 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Полтавської області, м. Полтава на рішення господарського суду Полтавської області від 31.10.2019 у справі №917/734/19 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Полтавської області від 31.10.2019 у справі №917/734/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Повний тест постанови апеляційного суду складено 09.06.2020.
Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    М.М. Слободін

Суддя                                                                                           В.І. Сіверін 

Суддя                                                                                           Н.М. Дучал