ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 травня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/11957/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді:           Дурасової Ю.В.,
суддів:                               Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 (головуючий суддя Неклеса О.М., повний текст складено 12.02.2020)
у справі за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до відповідача ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача - Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення витрат,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ, звернувся до суду 28.11.2019 року з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача - Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому просив:
стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі центрального органу виконавчої влади - МВС України в особі його структурного підрозділу - Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ витрати, пов`язані з його утриманням у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, у розмірі 33 808,18 грн.
Позов обґрунтовано тим, що відповідач ОСОБА_1 проходив публічну службу в органах внутрішніх справ України з 2013 по 2019 рік. Наказом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 03.08.2013р. № 224 о/с відповідача було зараховано курсантом першого курсу Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ на денну форму навчання за державним замовленням та присвоєно спеціальне звання «рядовий міліції». 03.08.2013р. між відповідачем, ДДУВС та ГУМВС України у Дніпропетровській області був укладений Договір про навчання відповідача у ДДУВС №1981. 01.12.2016р. між відповідачем, ДДУВС та Головним управлінням Національної поліції України в Дніпропетровській області був укладений Договір про здобуття освіти у ДДУВС № 2736, умови якого застосовуються до відносин, які виникли з 03.08.2013р. - з дня наказу про зарахування відповідача в ДДУВС. Відповідно до п. 10 Договору № 2736 після його підписання Договір № 1981 від 03.08.2013р. втрачає чинність. Згідно з наказом ДДУВС від 24.02.2017р. № 42 о/с відповідач, як випускник ДДУВС був направлений у розпорядження ГУНП в Дніпропетровській області для призначення на посади. Згідно з наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 01.03.2017р. № 83 о/с відповідач призначений на посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Новокодацького відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області. 10.09.2019 відповідач звернувся до керівництва ГУНП в Дніпропетровській області із рапортом про звільнення зі служби в Національній поліції. Наказом ГУНП в Дніпропетровській області від 30.09.2019р. № 308 о/с відповідача було звільнено зі служби в поліції за власним бажанням з 01.10.2019. Оскільки відповідачем не були виконанні взяті на себе зобов`язання за Договором № 2736, згідно з розрахунком витрат, відповідач повинен відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у ДДУВС за 2013-2017 рр. у розмірі 33 808,18 грн. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 позов задоволено.
Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що згідно з довідками-розрахунками витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 , складеними відповідно до Порядку №261, відповідач повинен відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, в загальній сумі 33808,18 гривень. Під час судового розгляду справи встановлено, що зазначені розрахунки відповідачем не оскаржувались, ні протягом навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, ні протягом служби в Національній поліції. Суд першої інстанції одночасно звернув увагу на те, що курсанти, які навчаються в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ перебувають на повному державному забезпечені. Кошти, які витрачаються на їх навчання є державними (бюджетними). Разом з тим, будучи обізнаним під час підписання Договору №2736 від 01.12.2016р. про необхідність відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням в навчальному закладі у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з Національної поліції по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі, відповідач на даний час зазначену вище суму коштів в повному обсязі не відшкодував, інших доказів добровільного відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням його у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, в межах заявлених позовних вимог, суду не надав.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити рішення, яким направити справу на новий судовий розгляд до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Посилається на те, що був позбавлений можливості оскаржити докази, надані позивачем. Зазначає, що частина суми, а саме, грошове забезпечення у розмірі 10168,80грн. було виплачене йому за відсутності недобросовісності з його боку або рахункової помилки боку позивача та фактично було єдиним способом існування, тому вважає, що в силу ст. 1215 ЦКУ в нього відсутній обов`язок по поверненню частини суми в розмірі 10168,80грн. з цього приводу посилається на практику Верховного Суду. Також зазначає, що на підставі розрахунків вищого навчального закладу складається довідка про фактичні витрати на кожну особу за весь строк навчання, яка долучається до матеріалів  особової справи. Однак, до особової справи, жодна довідка залучена не була. 
До суду апеляційної інстанції позивач надав відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. 
Розгляд справи здійснюється в  порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що Наказом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ від 03.08.2013р. №224ос ОСОБА_1 було зараховано курсантом першого курсу на факультет підготовки фахівців для підрозділів кримінальної міліції по ГУМВС  України в Дніпропетровській області та присвоєно спеціальне звання "рядовий міліції".
01.12.2016р. на виконання вимог ст.74 Закону України "Про Національну поліцію" між ОСОБА_1 , Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ та Головним управлінням Національної поліції України в Дніпропетровській області укладено Договір про навчання відповідача у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ (далі - Договір №2736), умови якого застосовуються до відносин, що виникли з 03.08.2013р., - з дня наказу про зарахування відповідача в ДДУВС.
Відповідно до п.7.4 Договору №2736 після його підписання договір №1901 від 03.08.2013р. вважається припиненим.
Згідно з наказом ДДУВС від 24.02.2017р. №42 о/с відповідач, як випускник ДДУВС, був направлений у розпорядження ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області для призначення на посади згідно з отриманим фахом: факультет підготовки фахівців кримінальної поліції.
10.09.2019р. ОСОБА_1 звернувся до керівництва ГУ НП в Дніпропетровській області із рапортом про звільнення зі служби в Національній поліції за власним бажанням, у зв`язку із незадовільним графіком роботи та низькою заробітною платою (вх. № Д-120 від 12.09.2020) (а.с.16).
Наказом ГУ НП в Дніпропетровській області від 30.09.2019р. №308 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0114249) оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Дніпропетровського відділу поліції звільнено з 01 жовтня 2019 року зі служби в поліції.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України "Про Національну поліцію", норми Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 р. № 261, норми Кодексу адміністративного судочинства України.
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень  ст. 74 Закону України "Про Національну поліцію"  поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої  статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ( ОСОБА_1 ) дійсно був курсантом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ з 03.08.2013 року по 24.02.2017 року (а.с. 10, 11).
01.12.2016 року між позивачем (Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ) та відповідачем ( ОСОБА_1 ) укладено Договір №2736 про навчання ОСОБА_1 (а.с. 12).
Пунктом 2.3.6 Договору №2736 від 01.12.2016 року передбачено, що у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з Національної поліції по закінченні навчання до встановленого 3-річного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору ОСОБА_1 зобов`язується відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком (а.с. 12).
При цьому, підставою для відшкодування фактичних витрат є відмова від подальшого проходження служби на посадах середнього складу в Національній поліції після закінчення навчального закладу (п. 3.2 Договору №2736 від 01.12.2016 року).
Однак, позивач зазначає, що після закінчення навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ відповідачем не виконано умови, визначені у п.2.3.6 Договору №2736 від 01.12.2016 року, оскільки Наказом №308о/с від 30.09.2019 року ОСОБА_1 звільнено з Національної поліції за власним бажанням (п.7 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію») з 01.10.2019.
Позивач звернувся до суду з позовом 28.11.2019 року про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, у розмірі 33 808,18 грн., оскільки вважає, що звільнення відповідача за власним бажанням з Національної поліції до закінчення 3-річного строку служби в Національній поліції спричиняє настання наслідків у вигляді необхідності відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з його навчанням та утриманням у навчальному закладі.
Надаючи оцінку даним правовідносинам, колегія судів апеляційної інстанції бере до уваги, що Постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 р. № 261 затверджено Порядок відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських
Відповідно до ч. 5 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 р. № 261 після видання наказу про звільнення (відрахування з вищого навчального закладу) особи керівник органу поліції (вищого навчального закладу) або за його дорученням інша посадова особа видає зазначеній особі під підпис повідомлення із зобов`язанням протягом 30 діб з моменту отримання повідомлення відшкодувати МВС витрати із зазначенням їх розміру та реквізитів розрахункового рахунка для перерахування коштів (Порядок №261).
Таке повідомлення може бути надіслано особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення за останнім місцем реєстрації, зазначеним у матеріалах її особової справи.
У разі звільнення особи до відпрацювання нею трьох років після закінчення вищого навчального закладу орган поліції, в якому особа проходила службу, невідкладно повідомляє про це вищому навчальному закладу, в якому особа навчалася.
Частиною 8 вказаного Порядку встановлено, що у разі відмови від добровільного відшкодування витрат, а також у разі порушення особою умов договору, укладеного відповідно до пункту 6 цього Порядку, таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від    12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 та постанові від 30 січня 2019 року у справі № 810/2610/16, спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що з матеріалів справи вбачається, що відповідача, який перебував на публічній службі в Національній поліції України на посаді оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу кримінальної поліції Дніпропетровського відділу поліції, дійсно звільнено 30.09.2019 року зі служби за п.7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням). 
При цьому, частиною 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, будь-яка особа що звертається до адміністративного суду для вирішення спору щодо прийняття громадян на публічну службу, проходження служби та звільнення зі служби – мають дотримуватися місячного строку звернення до адміністративного суду. 
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 340/685/19, та постанові від 10.10.2019 у справі № 140/721/19.
Частиною 1 статті 123 КАС України передбачено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом 10-ти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Приписами частини 2 статті 123 КАС України встановлено, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Колегія суддів зауважує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Натомість матеріали справи не містять даних про поважність причин пропуску строку  звернення до адміністративного суду.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами передбачено законом з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених КАС України.
З матеріалів справи вбачається, що рапорт ОСОБА_1 на ім`я начальника ГУНП у Дніпропетровській області про звільнення за власним бажанням зареєстровано за вх. Д-121 від 12.09.2019, в якому позивач просить звільнити його з 01.10.2019 (а.с. 17).       
Як наслідок, Наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 30.09.2019 № 308 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено з поліції 01 жовтня 2019 року (а.с. 20).
Як зазначено вище, відповідно до абзацу 3 ч. 5 Порядку № 261 у разі звільнення особи до відпрацювання нею 3-х років після закінчення вищого навчального закладу орган поліції, в якому особа проходила службу, невідкладно повідомляє про це вищому навчальному закладу, в якому особа навчалася.
Таким чином, починаючи з 01.10.2019, на наступний день після того, коли позивач дізнався/або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, розпочався перебіг строку на реалізацію позивачем права на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача витрат на утримання під час навчання.
Однак, з адміністративним позовом позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду лише 26.11.2019 (тобто з пропуском строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України). 
При цьому, зазначену обставину не взято до уваги судом першої інстанції.
Також колегія суддів апеляційної інстанції бере до увагу, що позивач надіслав на адресу позивача повідомлення від 01.11.2019 року №1/5747 щодо добровільної сплати витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі протягом 2013 2017 р.р. у загальному розмірі 33808,18 грн. (а.с. 31), тобто після спливу більш ніж 30-ти денного строку з дня винесення наказу про звільнення відповідача зі служби.
Водночас, причин пропуску строку звернення до суду позивачем не наведено.
Отже, враховуючи, що позивачем пропущено встановлений законом 30-ти денний строк звернення до суду з даними позовними вимогами, не наведено будь-яких обґрунтувань та не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів вважає неправильним  висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки судом не надано оцінку нормам процесуального закону, який встановлює 30-ти денний строк звернення до суду та наслідки пропуску такого строку.
Відповідно до статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії").
Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні "Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії" Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).
Оскільки судом першої інстанції не надано оцінки причинам пропуску строку на звернення до суду з даним позовом та не вмотивовано висновку про наявність підстав для поновлення цього строку, то вказане рішення не можна вважати обґрунтований та таким, що відповідає нормам закону.
Згідно із ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
У свою чергу, згідно з ч.ч.3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З урахуванням викладеного, з огляду на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду та відсутність зазначення про поважність причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 у справі № 160/11957/19, а позовну заяву - залишити без розгляду.
Керуючись ст. 122, 123, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 у справі № 160/11957/19 - скасувати.
Прийняти постанову, якою позовну заяву Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача - Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області про стягнення витрат - залишити без розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Строки касаційного оскарження, з урахуванням п. 3 Розділу IV «Прикінцеві Положення» КАС України в редакції Закону № 540-IX від 30.03.2020, продовжуються на строк дії карантину.
Повний текст постанови виготовлено 15.06.2020.
   
Головуючий   суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова