Постанова
Іменем України
 
18 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 308/3238/16-ц
провадження № 61-33841св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Грушицького А. І.,   Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до Закарпатського обласного українського музично-драматичного театру про стягнення невиплаченої зарплати, середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Закарпатського обласного українського музично-драматичного театру на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2016 року у складі судді Сарай А. І. та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кондори Р. Ю., Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Закарпатський обласний український музично-драматичний театр,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
1.   У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського обласного українського музично-драматичного театру (далі - Театр) з позовом, у якому просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату у розмірі 950 грн, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку та моральну шкоду в розмірі 11 000 грн.
2.   Позовна заява мотивована тим, що з 23 вересня 1999 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Театром. Наказом по Театру від 16 грудня 2015 року позивача було звільнено з посади начальника художньо-бутафорського та декораційного цеху з 01 січня 2016 року за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
3.   У день звільнення із позивачем не було проведено повного розрахунку, Театр заборгував 950 грн. Із січня по березень 2016 року позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханнями про виплату належної їй заробітної плати, на що отримувала відмову.
4.   Позивач указувала, що відповідач своїми діями порушив вимоги статей  47, 116 КЗпП України, не провів своєчасного розрахунку, чим, крім іншого, спричинив позивачу й моральну шкоду, компенсація якої оцінюється в 11 000 грн, оскільки тривалий час займалася захистом своїх порушених трудових прав.
5.   Посилаючись на наведені обставини та норми статті 117 КЗпП України, позивач просила позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
6.   Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 29 грудня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто з Театру на користь ОСОБА_2 950 грн невиплаченої зарплати, 27 718,68 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та 1 000 грн на компенсацію моральної шкоди. У задоволенні інших вимог відмовлено.
7.   Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при звільнені позивача стороною відповідача не було проведено повний розрахунок, а саме 953,22 грн. Суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 950 грн невиплаченої заробітної плати, в межах заявлених позивачкою вимог, а також за період з 04 січня 2016 року (наступний робочий день після винесення відповідачем наказу про звільнення позивачки з роботи) по 29 грудня 2016 року (день ухвалення рішення суду) на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку.
8.   Мотивуючи рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 000 грн, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем були порушені трудові права позивачки на отримання при звільненні повного розрахунку, що змусило ОСОБА_2 докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з невиплатою належних їй сум позивач опинилася у нестабільному фінансовому становищі, що викликало моральні страждання. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із принципів розумності та справедливості.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
9.   Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2017 року апеляційну скаргу Театру задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 грудня 2016 року змінено.
Зменшено розмір стягнуто середнього заробітку з 27 718,68 грн до 
10 752,08 грн та судового збору з 1 102,40 грн до 275,10 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
10.   Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки роботодавець не провів належного розрахунку з працівником, ґрунтуючись на обставинах, доводах і міркуваннях, які не можуть слугувати законними підставами для таких дій, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх неправомірність.
11.   Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідач не довів відсутності своєї вини у непроведенні розрахунку із працівником, не спростував наявності підстав для застосування санкції, передбаченої статті 117 КЗпП України, а також наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав працівника.
12.   Водночас суд апеляційної інстанції не погодився з визначеним місцевим судом розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказав, що недоплачені і пред`явлені до стягнення 950 грн складають 38,79% від середнього заробітку позивача, тому із застосуванням принципу співмірності розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається в сумі 10 752,08 грн.
13.   Апеляційний суд посилався на правовий висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
14.   У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Театрпросить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
15.   Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дали належної оцінки тій обставині, що невиплата залишку належної позивачу суми при звільненні сталася не з вини Театру, а внаслідок дій самої ОСОБА_2 , оскільки остання самоусунулася від участі в інвентаризації, акт такої інвентаризації не підписала, не передала Театру ввірені їй матеріальні цінності, чим допустила невиконання своїх обов`язків, покладених на неї договором про повну матеріальну відповідальність.
16.   Заявник указує, що до звільнення позивачу було сплачено більшу частину належної до виплати зарплати - 4 231 грн. Залишок належної до виплати суми при звільненні склав 953,22 грн. Обов`язок у роботодавця сплатити цей залишок виникав лише після пред`явлення працівником вимоги про це. Днем звільнення позивачки був святковий день - Новий рік, відтак Театр не мав змоги здійснити виплату залишку належної їй суми 953,22 грн у цей день. Разом із тим вимогу про виплату залишку належної суми позивач пред`явила лише 03 березня 2016 року.
 
Доводи інших учасників справи
 
17.   Інші учасники справи не скористалися правом подання до суду відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
18.   Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                       і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
19.   Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
20.   Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
21.   У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду. 
22.   Ухвалою  Верховного Суду від 21 січня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
23.   З 23 вересня 1999 року ОСОБА_2 працювала в Театрі.
24.   10 грудня 2015 року ОСОБА_2 подала заяву про її звільнення за згодою сторін з 01 січня 2016 року.
25.   Наказом директора Театру від 16 грудня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи з посади начальника художньо-бутафорського та декораційного цеху за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 01 січня 2016 року, зобов`язано бухгалтерію театру провести повний розрахунок по заробітній платі та відділу кадрів видати трудову книжку.
26.   Згідно довідки, виданої Театром 06 жовтня 2016 року при звільненні у грудні 2015 року, ОСОБА_2 було виплачено: 2 320 грн, 721 грн, 190 грн, 1 000 грн. Борг становить 953,22 грн.
27.   03 березня 2016 року ОСОБА_2 зверталась до відповідача із заявою-претензією, в якій просила повністю розрахуватись з нею згідно наказу 
від 16 грудня 2015 року.
28.   Письмовою відповіддю від 05 квітня 2016 року  на вказану заяву-претензію позивача повідомлено, що наказом від 16 грудня 2015 року вона звільнена з роботи у театрі з посади начальника художньо-бутафорського та декораційного цеху за згодою сторін. Оскільки її посада була пов`язана із зберіганням і відпуском матеріальних цінностей, 16 березня 2011 року між театром і нею укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Розрахунок з працівником передбачає як нарахування належних йому до виплати сум, так і здійснення власником або уповноваженим органом утримання від цих сум у передбаченому законодавством порядку і розмірі. Враховуючи, що вона обіймала посаду, пов`язану із зберіганням і відпуском матеріальних цінностей, та несла повну матеріальну відповідальність за їх збереження, театр мав право при її звільненні утримати вартість відсутніх таких цінностей у повному розмірі. Виявлення наявності всіх ввірених їй цінностей чи їх відсутності (часткової відсутності) театр здійснив шляхом проведення інвентаризації таких цінностей, за результатами якої було складено відповідний акт про відсутність нестачі. Відтак, вона, як матеріально-відповідальна особа, повинна передати адміністрації театру або уповноваженій нею особі ввірені їй матеріальні цінності за відповідним актом. Однак позивач у театр не прибула і матеріальні цінності за таким актом не передала. Дана обставина унеможливлює проведення з нею повного розрахунку у передбаченому законом порядку.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
29.   Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.
30.   Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
31.   Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
32.   Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, Закону № 2147-VIII, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
33. Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
34.   Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
35.   Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
36.   У справі, яка переглядається, предметом позову є стягнення невиплаченої зарплати, середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди.
37.   Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
38.   Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
39.   Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
40.   Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
41.   Достеменно установлено, що при звільненні позивача з нею не було проведено повний розрахунок.
42.   Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
43.   Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
44.   Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
45.   Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
46.   У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц 
(провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
47.   Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 
48.   Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі 
№ 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
49.   Застосування до обставин справи № 308/3238/16-ц критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:
обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості (довідка відповідача про наявність боргу по заробітній платі перед працівником в день звільнення у сумі 953,22 грн);
дії відповідача щодо її не виплати (невиплата пов`язана через не передачу позивачем матеріальних цінностей, оскільки позивач обіймала посаду, пов`язану із зберіганням і відпуском матеріальних цінностей, несла матеріальну відповідальність за їх збереження); 
позивач звернувся до суду з цим позовом 30 березня 2016 року, тобто зі спливом 3 місяців після звільнення з роботи, яке мало місце 
01 січня 2016 року.
50.   Сума невиплаченої заробітної плати, яку позивач визначив у 950 грн та суди взяли до уваги, є більш ніж у 11 разів меншою ніж визначена апеляційним судом сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (10 752,08 грн).
51.   З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, колегія судів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2 000 грн. 
52.   Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.
53.   Тому у відповідній частині судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 2 000 грн.
54.   Разом із тим, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що покладання на працівника обов`язку виконати дії, що обумовлювалися трудовим договором, після припинення цього договору, поза його межами правових підстав немає, ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством і не є обов`язковим для нього. 
55.   Шкода, заподіяна працівником при виконанні трудових обов`язків може бути відшкодована в порядку, встановленому законом, а не шляхом непроведення повного розрахунку з працівником при звільненні.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
56.   Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
57.   Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
58.   Ураховуючи зазначене на підставі оцінених аргументів учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарги підлягає частковому задоволенню: ухвалені в справі судові рішення в частині стягнення середнього заробітку підлягають скасування з ухваленням у цій частині нового рішення.
Керуючись статтями 400, 410, 412 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ : 
1. Касаційну скаргу Закарпатського обласного українського музично-драматичного театру задовольнити частково.
2. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 29 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати скасувати, у цій частині ухвалити нове рішення.
Стягнути з Закарпатського обласного українського музично-драматичного театру на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 2 000 грн.
3.В іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                      В. С. Висоцька
Судді                                                                                                А. І. Грушицький
                                                                                                                   І. В. Литвиненко
                                                                                                                   В. В. Сердюк
                                                                                                                   І. М. Фаловська