УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 березня 2020 року
м. Київ
справа № 133/582/19
провадження № 51-214ск20
Верховний Суд колегією суддів 
Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019020170000073, за обвинуваченням 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зимо-Алвані Ахметського району Грузія, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі — КК України).
Суть питання
За вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком повністю приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком (Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2016 року) і остаточно ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців 27 днів, з конфіскацією майна, яке є його власністю. На підставі ч. 5 ст. 72 цього Кодексу ОСОБА_5  зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 04 лютого 2019 року по 15 серпня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. 
Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК України, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно якого в цій касаційній скарзі не оскаржуються. 
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 04 лютого 2019 року близько 07 год 20 хв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , зустрівши на пероні вокзалу у м. Козятин, Вінницької області (вул. Привокзальній, 1), потерпілого ОСОБА_7 і розприділивши між собою ролі, вчинили розбійний напад на останнього, а саме ОСОБА_6 , наздогнавши потерпілого, обхопив його ззаду правою рукою за шию та розпочав душити, повалив на землю, продовжуючи тримати рукою за шию, тим самим застосував фізичне насильство, яке було небезпечним для життя та здоров`я потерпілого в момент нападу. В цей час до потерпілого підбіг ОСОБА_5 , який, завдавши удари ногами по грудній клітці та тулубу потерпілого, заволодів належним останньому майном на загальну суму – 3 тис. 859 грн. 
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 05 листопада 2019 року залишив вирок місцевого суду без змін. 
У касаційній скарзі захисник посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати  вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.  
Обґрунтовуючи наведене захисник указує на те, що вирок місцевого суду є незаконним, необґрунтованим і невмотивованим, а винуватість його підзахисного у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, не доведено належними доказами, оскільки у вироку суд невірно виклав показання потерпілого, які відрізняються від тих, що він давав у судовому засіданні, з урахуванням протоколу слідчого експерименту від 26 лютого 2019 року. Крім того, захисник вважає, що судами не взято до уваги те, що мав місце ексцес виконавця, при якому один із співучасників злочину вийшов за межі домовленості щодо обсягу злочинних дій і вчинив більш тяжкий злочин або інший злочин, тому за цей злочин повинен відповідати лише його виконавець, натомість удіях ОСОБА_5 , на його думку, відсутній умисел на вчинення нападу із застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я, а тому дії останнього слід кваліфікувати за більш м`який злочин. 
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доводи захисника ОСОБА_4 щодо неповноти судового розгляду, незгоди з наданою судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії подій стосуються, по суті, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.
Доводи захисника щодо заперечення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та знайшли належну оцінку у вироку.
Зокрема, суд обґрунтовано послався на: показання потерпілого, який чітко зазначив про те, що ОСОБА_6 стрибнув йому на спину і став правою рукою душити за шию, повалив на землю та продовжував тримати рукою за шию, від чого потерпілий втратив свідомість, після чого, до нього підбіг ОСОБА_5 , який став бити його ногами в ліву сторону і забрав сумку; пояснення свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 ; протоколи слідчих дій; висновки експертів й інші докази, які досліджувались у судовому засіданні та детально наведені у вироку. Зокрема, одним з таких доказів, на які посилався суд, є протокол проведення слідчого експерименту від 26 лютого 2019 року за участю потерпілого, під час якого останній розповів та показав на місцевості про обставини вчиненого відносно нього злочину та подальшого переслідування злочинців до моменту затримання їх працівниками поліції, а також – оглянуті в судовому засіданні диски з відображенням цього слідчого експерименту.
Оцінивши усі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 187 КК України.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та наявного ексцесу виконавця, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним ним у касаційній скарзі.
Апеляційний суд перевірив ці висновки місцевого суду, визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Верховний Суд.
Посилання захисника на суперечливість показань потерпілого, Верховний Суд вважає безпідставними, оскільки суди першої і апеляційної інстанцій оцінювали їх достовірність, надані у судовому засіданні, і сумнівів у їх правдивості у цих судів не виникало, оскільки ці показання були послідовними і узгоджувались з іншими дослідженими доказами та з обставинами встановленими у кримінальному провадженні. При цьому апеляційний суд зазначив, що у судовому засіданні потерпілий підтвердив незмінність своїх показань щодо встановлених судом обставин вчинення даного кримінального правопорушення.
Зокрема, твердження захисника, що потерпілий у судовому засіданні вказав на те, що ОСОБА_5 не застосовував до нього насильство небезпечне для його життя та здоров`я, а лише висмикнув сумку і втік, спростовуються фактичними обставинами встановленими судами та показами самого потерпілого і не ставить під сумнів правильність висновків суду першої інстанції, оскільки винуватість ОСОБА_5 у вчинені інкримінованого йому злочину була встановлена на підставі сукупності безпосередньо досліджених доказів.
Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України, в частині заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, Верховний Суд вважає безпідставними.
Так, розбій як злочин проти власності (стаття 187 КК України) – це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.
При відмежуванні грабежу від розбою слід виходити з того, що однією з характеризуючих ознак розбою є саме насильство, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазначала нападу або погроза його застосування, метою яких є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 235/10531/15-к).
При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілого, але й сам спосіб дії винних осіб, що спростовує доводи скарги захисника про відсутність у засудженого умислу на вчинення розбійного нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, що зазнала нападу.
Розбій вважається закінченим злочином з моменту нападу, поєднаного із застосуванням або погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, незалежно від того, заволодів майном злочинець чи ні.
Відповідно до встановлених судом обставин цього кримінального провадження у ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , виник умисел на вчинення розбійного нападу стосовно потерпілого, який ніс на верхньому одязі чоловічу сумку, з метою заволодіння останньою. Заздалегідь розприділивши між собою свої злочинні дії, направлені на відкрите заволодіння майном потерпілого, з метою особистого збагачення, розпочали його переслідування. ОСОБА_6 , виконуючи свої злочинні дії, першим наздогнав потерпілого та застосовував до нього фізичне насильство, яке було небезпечним для життя та здоров`я особи в момент нападу, а саме обхопив потерпілого ззаду правою рукою за шию та розпочав здушувати, чим позбавляв потерпілого можливості дихання та створив реальну загрозу для його життя, та в подальшому, не відпускаючи потерпілого, повалив його на землю, продовжуючи тримати рукою за шию. В цей час до потерпілого підбіг ОСОБА_5 , який, завдавши удари ногами по грудній клітці та тулубу потерпілого, заволодів вищевказаною сумкою. 
Таким чином, за встановлених у даному провадженні фактичних обставин, мав місце розбій, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, що й було враховано судом першої інстанції при кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 .
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 28 КК злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
Під домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину слід розумніти узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі (усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій).
Отже єдина для спільників мета та узгодженість їхніх дій при нападі з метою заволодіння чужим майном, що поєднана із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, поза розумним сумнівом свідчать про попередню домовленість співучасників. При цьому ОСОБА_5 не перешкоджав діям ОСОБА_6 та не намагався припинити їх, що аж ніяк не свідчить про ексцес виконання, як про те зазначає захисник.
Таким чином, доводи сторони захисту в цій частині не можна визнати обґрунтованими.   
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що захисник у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 серпня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 листопада 2019 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                                     ОСОБА_3