ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4663/20 Справа № 185/7693/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого – Варенко О.П.,
       суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

       У серпні 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 01 червня 2017 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, за яким ОСОБА_3 разом з ОСОБА_2 позичили у неї грошову суму у розмірі 10 000 грн, які ОСОБА_3 зобов`язаний повернути до 01.11.2017 року. Крім того, його донька - ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання повернути цей борг у випадку, якщо з батьком щось трапиться, про що вона власноруч склала розписку та поставила підпис. Її батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому за умовами договору всі боргові зобов`язання має виконати ОСОБА_2 . Вона неодноразово зверталася до відповідача з усними вимогами повернути борг, однак її вимоги задоволені не були. 
       На підставі викладеного, просила стягнути з відповідача на свою користь за договором позики, який підтверджується розпискою від 01 червня 2017 року суму боргу у розмірі 10 000 грн, суму процентів за користування коштами у період з 01.11.2017 року по 14.08.2019 року у розмірі 3 033,98 грн, 3% річних від простроченої суми у розмірі 535 грн, втрати від інфляції – 1 595,16 грн, всього 15 164,14 грн та судові витрати. 
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.
Не погодившись з рішенням суду, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яке суперечить дослідженим доказам, що підтверджують обставини справи. На підтвердження своїх позовних вимог вона надала допустимі та належні докази, а саме: розписку ОСОБА_3 від 01.06.2017 року, яка свідчить про існування між нею та ОСОБА_3 договору позики у розмірі 10 000,00 грн, а також обов`язку відповідача повернути борг в разі настання непередбачуваних обставин, тобто відповідач знала та взяла на себе зобов`язання погасити борг, що підтверджується особистим підписом відповідача у вказаній розписці.
Зазначає, про те, що оскільки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, тобто настала непередбачувана обставина, яку сторони зазначили у розписці, то повернути їй борг має відповідач. 
Відповідач подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги повністю, рішення залишити без змін. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 було написано боргову розписку, за якою він взяв у борг гроші у сумі 10 000,00 грн у ОСОБА_1 строком на 3 місяця з 01 серпня 2017 року, зазначивши, що гроші йому потрібні на операцію та у разі непередбачених обставин, гроші буде повертати його донька ОСОБА_2 .
Як вбачається, ОСОБА_3 був батьком ОСОБА_2 (а.с.39,41). 
На вказаній розписці зазначена дата розписки 01.06.2017 року та підписи ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .
Встановлено, що при огляді судом першої інстанції оригіналу вказаної розписки, дата розписки «01.06.17 г.» та підпис ОСОБА_1 були виконані пастою іншого кольору.
Встановлено, що розписка була складена без присутності ОСОБА_1 , в тексті розписки вказано, що гроші ОСОБА_3 бере з 01 серпня 2017 року, при цьому дата розписки вказана 01 червня 2017 року.
ОСОБА_2 заперечила той факт, що була присутня при передачі грошових коштів в розмірі 10 000 грн від ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 посилалася на те, що дійсно не була присутня при складанні розписки, її побачила та підписала потім, гроші передала ОСОБА_3 .
Згідно тексту розписки від 01 червня 2017 року, ОСОБА_3 вказав про обов`язок ОСОБА_2 повернути борг у випадку непередбачуваних обставин.
Згідно тексту розписки особисто ОСОБА_2 не вказувала, що бере на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів в розмірі 10 000,00 грн за ОСОБА_3 з приводу виконання розписки від 01 червня 2017 року.
Як встановлено, у судовому засіданні суду першої інстанції досліджувалася надана позивачем в судовому засіданні 22 січня 2020 року записка, адресована « ОСОБА_4 », проте вона не є належним доказом існування боргу саме за спірною розпискою, та не підтверджує того, що ОСОБА_2 має боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с.38). 
Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись положенням ст.ст. 202, 207, 528, 626, 628, 1046, 1047, 1049 ЦК України, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що на підтвердження своїх позовних вимог позивач надала допустимі та належні докази, а саме: розписку ОСОБА_3 від 01.06.2017 року, яка свідчить про існування між нею та ОСОБА_3 договору позики та отримання останнім грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн, строком на 3 місяця, з 01.08.2017 року, а також обов`язку відповідача повернути борг в разі настання непередбачуваних обставин, тобто відповідач знала та взяла на себе зобов`язання погасити борг, що підтверджується особистим підписом відповідача у вказаній розписці, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати – робити відповідні правові висновки.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.
Згідно матеріалів справи, ОСОБА_3 було написано боргову розписку, дата складання якої вказано 01.06.2017 року, за якою він взяв у борг гроші у сумі 10 000,00 грн у ОСОБА_1 строком на 3 місяця з 01 серпня 2017 року, зазначивши, що гроші йому потрібні на операцію та у разі непередбачених обставин, гроші буде повертати його донька ОСОБА_2 .
Встановлено, що розписка була складена без присутності ОСОБА_1 , що не заперечувалося останньою, та яка зазначала, що розписку побачила та підписала потім, гроші передала ОСОБА_3 .
При цьому, ОСОБА_2 заперечує той факт, що була присутня при передачі грошових коштів в розмірі 10 000 грн від ОСОБА_1 .
З тексту розписки вбачається, що особисто ОСОБА_2 не зазначала про те, що бере на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів в розмірі 10 000,00 грн за ОСОБА_3 з приводу виконання розписки від 01 червня 2017 року.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. 
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Таким чином, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 , згідно укладеної розписки від 01.06.2017 року, особисто взяла на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів позивачу, позичених нею ОСОБА_3 01 серпня 2017 року.
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Інші доводи в апеляційній скарзі позивача про те, що рішення суду першої інстанції є безпідставним та незаконним, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Порушень матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2020 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова