Постанова
Іменем України
 
21 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 489/3814/18
провадження № 61-10298св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - комунальне підприємство Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс»,
третя особа - Миколаївська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 січня 2019 року у складі судді Рум`янцевої Н. О. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової В. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Миколаївської міської ради, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства Миколаївської міської ради «Миколаївелектротранс» (далі - КП ММР «Миколаївелектротранс») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позивач зазначав, що розпорядженням Миколаївського міського голови № 63рк від 13 лютого 2018 року його було призначено виконуючим обов`язки директора КП ММР «Миколаївелектротранс» з 15 лютого 2018 року.
 
14 травня 2018 року згідно наказу директора КП ММР «Миколаївелектротранс» у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору його звільнено з роботи.
 
Вважає, що його звільнення є незаконним у зв`язку з тим, що на посаду виконуючого обов`язки директора підприємства його було призначено Миколаївським міським головою, а тому і звільнити його мав право тільки міський голова. Також на звільнення не було отримано погодження Міністерства інфраструктури України. 
 
Крім того, призначення ОСОБА_2 директором КП ММР «Миколаївелектротранс» без погодження Міністерства інфраструктури України є незаконним, у зв`язку з чим не закінчився термін строкового трудового договору, укладеного з позивачем, а тому відсутня підстава для звільнення.
 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд скасувати наказ директора КП ММР «Миколаївелектротранс» № 158 від 14 травня 2018 року, поновити його на посаді виконуючого обов`язки директора КП ММР «Миколаївелектротранс» та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 травня 2018 року до 14 червня 2018 року у сумі 19 141,52 грн, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 січня 2019 року (з урахуванням ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 25 січня 2019 року про внесення виправлення), яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, у задоволені позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося за ініціативою роботодавця у погоджений сторонами строк, а тому останнього звільнено на законних підставах та відсутністю підстав для поновлення на роботі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Ленінського районного суду міста Миколаєва.
 
07 серпня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не повно досліджено матеріали та обставини справи. Заявник вказує, що правові підстави для його звільнення були відсутні. Зазначає, що його звільнення відбулося без погодження з Міністерством інфраструктури України. Його було призначено керівником комунального підприємства міським головою, а тому звільнення з посади теж входить до компетенції міського голови.
 
Відзив на касаційну скаргу 
 
У серпні 2019 року КП ММР «Миколаївелектротранс» до Верховного Суду подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
 
У серпні 2019 року Миколаївська міська рада до Верховного Суду подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом встановлено, що КП ММР «Миколаївелектротранс» є комунальним підприємством, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 53 - 54).
 
Згідно із статутом КП ММР «Миколаївелектротранс» при призначенні директора з ним укладається контракт, яким визначаються права, обов`язки та відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, умови його звільнення з посади з урахуванням гарантій, передбачених чинним законодавством. Директор підприємства вирішує самостійно всі питання, зокрема, призначає заступників, керівників структурних підрозділів та відділів, визначає їх права, обов`язки, відповідальність, умови матеріального забезпечення та звільнення з посади з урахуванням гарантій, передбачених діючим законодавством.
 
12 травня 2017 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду заступника директора з розвитку та управління фінансами КП ММР «Миколаївелектротранс».
 
Розпорядженням Миколаївського міського голови № 63рк від 13 лютого 2018 року у зв`язку із звільненням директора КП ММР «Миколаївелектротранс» покладено виконання обов`язків директора вказаного підприємства на ОСОБА_1 , заступника директора з розвитку та управління фінансами з 15 лютого 2018 року до призначення директора КП ММР «Миколаївелектротранс» (а. с. 5).
 
На підставі наказу КП ММР «Миколаївелектротранс» № 54/К від 15 лютого 2018 року ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора з окладом згідно штатного розкладу підприємства та з наданням права першого підпису документів з 15 лютого 2018 року (а. с. 60).
 
Наказом КП ММР «Миколаївелектротранс» № 86 від 01 березня 2018 року «Про зміну штатного розкладу ПМЕТ», у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці виведено з штатного розкладу з 05 березня 2018 року посаду заступника директора з розвитку та управління фінансами та введено посаду заступника директора з питань розвитку транспортної інфраструктури (а. с. 59, 84 - 87, 96 - 98).
 
Відповідно до довідок КП ММР «Миколаївелектротранс» на посаді заступника директора по економіці з 01 березня 2003 року до 10 серпня 2018 року працювала ОСОБА_3 , а на посаді заступника директора з питань розвитку транспортної інфраструктури з 5 березня 2018 року до 15 червня 2018 року працював ОСОБА_4 (а. с. 89 - 90).
 
Розпорядженням Миколаївського міського голови № 189рк від 14 травня 2018 року призначено ОСОБА_2 на посаду директора КП ММР «Миколаївелектротранс» з 14 травня 2018 року на умовах контракту (а. с. 57).
 
14 травня 2018 року з ОСОБА_2 , як керівником КП ММР «Миколаївелектротранс» було укладено контракт.
 
На підставі наказу КП ММР «Миколаївелектротранс» №169/К від 14 травня 2018 року ОСОБА_2 приступив до виконання обов`язків директора вказаного підприємства з окладом згідно штатного розкладу та з наданням права першого підпису документів (а. с. 58).
 
Згідно наказу КП ММР «Миколаївелектротранс» № 158 від 14 травня 2018 року, строковий трудовий договір, укладений з ОСОБА_1 з 15 лютого 2018 року до призначення директора КП ММР «Миколаївелектротранс» з 14 травня 2018 року припинено у зв`язку з закінченням строку його дії (а. с. 6).
 
У зв`язку з цим в трудовій книжці ОСОБА_1 зроблено запис про звільнення за пунктом 2 статті 36 КЗпП України за закінченням строку договору (а. с. 8 - 9).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Положення частини першої статті 2 ЦПК України передбачають, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до положень статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.
 
Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
 
Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.
 
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
 
Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.
 
На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку.
 
Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц (провадження № 61-44171св18).
 
Відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів.
 
Згідно частини третьої статті 19 Закону України «Про міський електричний транспорт» керівник перевізника приймається на роботу за контрактом. Прийняття і звільнення керівника із займаної посади узгоджується з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту у межах їх повноважень.
 
Процедура погодження кандидатур прийняття на роботу і звільнення із займаної посади керівників підприємств міського електричного транспорту (трамвай, тролейбус) визначена Порядком погодження з Мінінфраструктури призначення на посади і звільнення з посад керівників підприємств міського електричного транспорту (трамвай, тролейбус), затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 10 грудня 2015 року № 516, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 грудня 2015 року за № 1643/28088 (далі - Порядок).
 
Відповідно до вказаного Порядку подання щодо погодження з Мінінфраструктури кандидатури претендента на посаду керівника підприємства вноситься міським головою на підставі заяви кандидата. На підставі прийнятого Міністром або уповноваженою ним особою рішення структурний підрозділ апарату Мінінфраструктури, до повноважень якого належать питання роботи з персоналом, готує лист на адресу відповідного міського голови щодо погодження чи непогодження звільнення з посади керівника підприємства за підписом Міністра або уповноваженої ним особи.
 
Разом з тим, Порядком не передбачено обов`язковість погодження з Мінінфраструктури призначення і звільнення виконуючого обов`язки керівника комунального підприємства, з огляду на тимчасовість виконання таких обов`язків, до призначення керівника. 
 
Документом, що регламентує порядок тимчасового замісництва є роз`яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року № 30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва» (далі - Роз`яснення), відповідно до якого тимчасовим заступництвом вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю (абзац 1 пункту 1).
 
Зазначене роз`яснення є чинними відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ,  згідно з якою до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань,  які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.
 
Ураховуючи, що будь-яким іншим нормативно-правовим актом не викладено поняття та правової природи «виконуючий обов`язки» слід виходити із зазначеного визначення, яке за своєю суттю полягає у тому, що призначення особи на посаду тимчасово виконуючого обов`язки, зумовлено певною необхідністю, що виникає у зв`язку з певними виробничими обставинами.
 
Виконання службових обов`язків за більш відповідальною посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це пов`язане з розпорядчими функціями, працівником, який працює на тому ж підприємстві, в установі, організації, є тимчасовим замісництвом. Тимчасове виконання обов`язків за посадою відсутнього працівника покладається на іншого працівника наказом (розпорядженням) на підприємстві. Працівник, який заміщує тимчасово відсутнього працівника, на період замісництва звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи. Працівнику, що заміщує, виплачується різниця між фактичним окладом і посадовим окладом працівника, якого він заміщує. 
 
Таким чином, виконання тимчасовим замісником посадових обов`язків відсутнього працівника обмежується періодом замісництва, такі трудові відносини за своїм характером завжди є строковими, оскільки замісництво встановлюється на конкретний проміжок часу. 
 
Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 756/5123/16-ц (провадження № 61-9077св18), від 28 серпня 2019 року у справі № 201/15850/17-ц (провадження № 61-37566св18).
 
З зазначеного слідує, що призначення позивача виконуючим обов`язки директора комунального підприємства обмежувалось чітко визначеною подією - призначенням директора цього підприємства. Таке призначення було тимчасовим і не визначено в часі, у зв`язку з неможливістю об`єктивно передбачити тривалість процедури погодження та призначення керівника комунального підприємства.  
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що судом першої та апеляційної інстанції було правильно установлені фактичні обставини справи, на підставі яких зроблені обґрунтовані висновки, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства України, оскільки між сторонами було укладено строковий трудовий договір, строк якого закінчився у зв`язку з призначенням на посаду директора комунального підприємства. 
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 січня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	  В. В. Сердюк 	
 	  І. М. Фаловська