ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 березня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 404/8749/15-а(2-іс/340/30/19)	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач),  суддів:  Олефіренко Н.А., Шальєвої В.А.,  розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою 
Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 року в адміністративній справі №404/8749/15-а(2-іс/340/30/19) (головуючий суддя у 1 інстанції Брегей Р.І.)
за позовом   ОСОБА_1  
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, Центрального об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі          
про зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, Центрального об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі, в якому просила: 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області перерахувати ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника відповідно до категорії годувальника як державного службовця з 04.04.2014 року відповідно до ст.. 37 Закону України «Про державну службу», ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
-  зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» та ст.129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у розмірі 70% заробітної плати годувальника.         
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 16.06.2014 року позивачу призначено пенсію по втраті годувальника (виділена доля) з 01.05.2014 року у сумі 3675,06грн. на підставі приписів ст. 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», проте орган пенсійного фонду при призначені позивачу пенсії по втраті годувальника, який був державним службовцем, повинен був застосовувати приписи Закону України «Про державну службу», як спеціальний закон і розрахувати пенсію відповідно до абз. 10 ст. 37 Закону України «Про державну службу». 
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 року позов задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника на підставі приписів частини 10 статті 37 Закону України "Про державну службу" (в редакції станом на 04 квітня 2014 року) з 01 травня 2014 року, враховуючи суддівську винагороду (заробітну плату) померлого ОСОБА_2 у сумі 20187,20 грн. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 за втратою годувальника за період з 01 травня 2014 року та виплатити кошти з урахуванням раніше отриманих. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів. В іншій частині позову відмовлено у задоволенні.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем порушено строк звернення до суду, встановлений ст. 99 КАС України та позивач в поданій заяві жодним чином не навів обставин, які б вказували на поважність причини пропуску строку звернення до адміністративного суду, а також не було порушено питання стосовно поновлення такого строку. Також зазначалося, що в заяві від 04.04.2014 року позивач не визначала, що вона просить призначити пенсію по втраті годувальника за Законом України «Про державну службу» та не зверталася до управління з заявами про переведення на пенсію за іншим нормативним актом та будь-яким перерахунком.
В відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.  
Справа судом розглянута  в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 59 років помер ОСОБА_2 , який був у шлюбі з позивачем.  
На день смерті померлий обіймав посаду судді Апеляційного суду Кіровоградської області. Право на відставку набув з 27 грудня 2002 року. Станом на 27 травня 2010 року стаж роботи, який враховувався для набуття права на відставку, становив 27 років 5 місяців. На день смерті суддівська винагорода ОСОБА_2 складалась з посадового окладу у сумі 12617 грн. та доплати за вислугу років - 7570,20 грн. (загалом 20187,20 грн.).
13 березня 2014 року позивач звернулася до пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії по інвалідності та розпорядженням від 17 березня 2014 року останній призначено пенсію по інвалідності.
04 квітня 2014 року ОСОБА_3 подала заяву про перехід на пенсію по втраті годувальника та розпорядженням Управління  від 16 червня 2014 року ОСОБА_3 призначено пенсію по втраті годувальника (виділена доля) з 01 травня 2014 року у сумі 3675,06 грн. на підставі приписів статті 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Розпорядженням Управління  від 11 грудня 2014 року ОСОБА_1 зменшено розмір пенсії до 3225,86 грн. з 01 січня 2015 року.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до  статті 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV  (далі Закон України №1058-IV) особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Загальні умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника визначені в  статті 36 Закону України № 1058-IV, відповідно до якої пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності. При цьому, відповідно до пункту 1 частини 2  статті 36 Закону України № 1058-IV  непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого  статтею 26 цього Закону.
Відповідно до частини 3  статті 36 Закону України № 1058-IV  до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно частин 1, 2  статті 38 Закону України № 1058-IV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім`ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою  статті 36 цього Закону, а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого  статтею 26 цього Закону, - довічно. Зміна розміру пенсії або припинення її виплати членам сім`ї здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому склалися обставини, що спричинили зміну розміру або припинення виплати пенсії.
Статтею 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення"  встановлено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні.
Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування.
Непрацездатними членами сім`ї вважаються, з поміж інших і батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Згідно із  статтею 38 Закону України "Про пенсійне забезпечення"  члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Статтею 46 Закону України "Про пенсійне забезпечення"  встановлено, що сім`я, яка має право на пенсію в разі втрати годувальника, може звертатися за призначенням пенсії в будь-який час після смерті або встановлення безвісної відсутності годувальника без обмеження будь-яким строком.
Згідно із  статтею 47 Закону України "Про пенсійне забезпечення"  пенсія в разі втрати годувальника встановлюється на весь період, протягом якого член сім`ї померлого вважається непрацездатним згідно з  статтею 37 цього Закону, а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", - довічно.
Зміна розміру пенсії або припинення її виплати членам сім`ї провадиться з першого числа місяця, що йде за тим місяцем, в якому настали обставини, що спричинили зміну розміру або припинення виплати пенсії.
Частиною 3  статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  визначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , знаходилася на його утримані та  досягла    пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а тому позивач є непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника ОСОБА_2 та має право перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, що сторонами не заперечується. 
Відповідно до пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №889-VІІІ з 01.05.2016 року втратив чинність  Закон України "Про державну службу"    № 3723-XII  крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.
Згідно із пунктом 10  Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 889-VIII  державні службовці, які на день набрання чинності цим  Законом  займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених  статтею 25 Закону України "Про державну службу"    та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до  статті 37 Закону України "Про державну службу"  у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Відповідно до пункту 12  Прикінцевих та перехідних положень Закону України №889  для осіб, які на день набрання чинності цим  Законом  мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених  статтею 25 Закону України "Про державну службу"  та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до  статті 37 Закону України "Про державну службу"  у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Пунктом 13  розділу 11 Закону України "Про державну службу" №889 -VIII від 10.12.2015 року  встановлено, що за особами, які на день набрання чинності цим  Законом, перебувають у відставці, відповідно до вимог  статті 31 Закону України "Про державну службу" №3723-XII  з наступними змінами, зберігаються гарантії, передбачені цією статтею.
Згідно із частиною 1  статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993 року    на   одержання     пенсії     державних    службовців    мають    право чоловіки,    які досягли    віку    62    роки,    та    жінки,    які    досягли пенсійного    віку,    встановленого    статтею    26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  ( 1058-15 ), за наявності страхового стажу,    необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої    статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  ( 1058-15 ),    у тому числі    стажу    державної служби    не менш як 10 років,    та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають    не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців,    незалежно від місця    роботи на    час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної    плати,    з якої    було    сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування,    а особам,    які на    час    звернення    за    призначенням    пенсії не є державними службовцями,    - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця    відповідної    посади    та    рангу    за    останнім місцем    роботи    на    державній службі,    з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові    внески    на    загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Частиною 10  статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993 року  встановлено, що у разі    смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу    державної    служби    не менше 10 років непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від    того, чи    були вони на утриманні померлого годувальника),    призначається пенсія у зв`язку з втратою годувальника на одного    непрацездатного члена сім`ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було    сплачено    єдиний внесок на загальнообов`язкове    державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а    на двох і більше членів сім`ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім`ї належать особи, зазначені    у    статті    36    Закону    України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на умовах,    передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім`ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом.
Щодо доводів скаржника в апеляційній скарзі про те, що в заяві від 04.04.2014 року позивач не визначала, що вона просить призначити пенсію по втраті годувальника за Законом України «Про державну службу» та не зверталася до управління з заявами про переведення на пенсію за іншим нормативним актом та будь-яким перерахунком, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, позивач в заяві 04.04.2014 року просила про перехід на пенсію по втраті годувальника, а тому орган пенсійного фонду повинен був дослідити наявні матеріали пенсійної справи та вчинити дії направлені для повної реалізації права позивача на отримання пенсії в належному розмірі. 
Суд зазначає, що однією зі складових права на справедливий судовий розгляд (стаття 6 Європейської Конвенції з прав людини) є принцип правової визначеності, за яким права особи мають бути чітко та повною мірою визначені  законом, положення якого є зрозумілими та доступними до розуміння будь-якою особою.    
З огляду на спірні правовідносини дотримання принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права полягає у тому, що приймаючи нові умови пенсійного забезпечення згідно  Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року N 889-VIII, Верховна Рада України закріпила право певних осіб на конкретні умови призначення пенсії, зокрема, пенсії державного службовця шляхом відсилання до норм  Закону, який, серед іншого, передбачає такий вид пенсійного забезпечення, як призначення пенсії по втраті годувальника.
За таких умов, розповсюдивши право на особу, законодавець шляхом прийняття  закону  поширив і право членів сім`ї цієї особи (в даному випадку позивача) при призначенні пенсії на випадок втрати годувальника у разі його смерті відповідно до  статті 37 Закону № 3723-XII.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 09.11.2018 року по справі № 236/3193/16-а.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що пенсія позивача по втраті годувальника, як члена сім`ї померлого годувальника безпосередньо пов`язана з правом на пенсію саме померлої особи, що мала на утриманні інших непрацездатних осіб, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника на підставі приписів частини 10 статті 37 Закону України "Про державну службу" (в редакції станом на 04 квітня 2014 року) з 01 травня 2014 року, враховуючи суддівську винагороду (заробітну плату) померлого ОСОБА_2 у сумі 20187,20 грн.
Приписами частин 1 та 2 Закон України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків    їх виплати    (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії.
З огляду на вказані норми, суд першої інстанції дійшов вірного висновку та з метою ефективного захисту права позивача вийшов за межі позовних вимога, зобов`язавши Управління не тільки перерахувати пенсію та нарахувати компенсацію втрати частини доходів, а й виплатити заборгованість і компенсацію.
Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі про пропуск звернення з цим позовом до суду, то Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду в постанові від 19 червня 2018 року за результатами розгляду справи №646/6250/17 зроблений висновок, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсій за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321,322, 327, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області  на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 року в адміністративній справі №404/8749/15-а(2-іс/340/30/19) за позовом   ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, Центрального об`єднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.12.2019 року в адміністративній справі №404/8749/15-а(2-іс/340/30/19) - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.   

   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва