ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2378/20 Справа № 201/9565/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2020 року                        
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Варенко О.П., Городничої В.С.,
при секретарі         -        Василенко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року
по справі за заявою  ОСОБА_1 (заінтересовані особи -  ОСОБА_2 , Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради) про встановлення факту проживання і перебування на утриманні, -

ВСТАНОВИЛА:
В серпні 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_1 (заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради) про встановлення факту проживання і перебування на утриманні.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1  (заінтересовані особи -  ОСОБА_2 , Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради) про встановлення факту проживання і перебування на утриманні - відмовлено.
       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року у справі №201/9565/19, яким у задоволенні заяви  ОСОБА_1 (заінтересовані особи -  ОСОБА_2 , Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради) про встановлення факту проживання і перебування на утриманні було відмовлено та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 в повному обсязі.
Відзивів на апеляційну ОСОБА_1  на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 з 07.03.2008 року до 18.07.2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с. 18).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 народила доньку - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 1142, батьком записаний ОСОБА_2 (а.с. 19).
21 липня 2015 року ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену заяву про згоду на виїзд на постійне місце проживання і навчання за кордон до Республіці Турції малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із її матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 20).
Як вказує заявниця, з самого народження ОСОБА_3 знаходиться на її утриманні і мешкає спільно з нею. Спочатку вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому після отримання дозволу на виїзд у липні 2015 року вона вилетіла з донькою ОСОБА_3 до Туреччини, де до цього часу постійно мешкають за адресою: АДРЕСА_2 . 
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 у Туреччині уклала шлюб з громадянином Турецької Республіці - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцем м. Алма-Ата (Казахстан), на підтвердження чого надала копію свідоцтва про вступ у шлюб № 2015/292 від 10.11.2015р., нотаріально посвідчений переклад якого здійснено 29.10.2019р. перекладачем Демешко К.В. (а.с. 58-59).
Також, допитаний у суді першої інстанції свідок, батько заявниці - ОСОБА_9 , пояснив, що його донька з онукою ОСОБА_3 мешкають у Туреччині з 2015 року у висотному будинку в апартаментах, які складаються з двох кімнат. Він у них жодного разу не був, спілкувався лише телефоном та через Скайп. ОСОБА_1 (донька) працює неофіційно на фабриці з пошиття одягу, отримує неофіційно приблизно 400 доларів, оскільки не має громадянства Туреччини, кошти повністю витрачає на доньку ОСОБА_3 . Донька ОСОБА_3 відвідує 5-й клас турецької школи, інші заклади. ОСОБА_3 також можливо утримується за кошти вітчима - чоловіка ОСОБА_1 , крім того він сам (батько) матеріально допомагає дочці та онуці.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.
Угода між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифікованою Законом № 2605-III від 05.07.2001 року, дата підписання 23.11.2000 року, дата ратифікації 05.07.2001 року. Дата набуття чинності: 02.05.2004р., не регулює питання щодо набуття громадянства Турецької Республіки громадянами України, а також питання про перебування дітей на утриманні батьків, які мають місце проживання на території Турецької Республіки.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як, зокрема, визначення застосовуваного права, процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб.
Відповідно до ст. 6 цього ж Закону, застосування права іноземної держави охоплює всі його норми, які регулюють відповідні правовідносини. Застосування норми права іноземної держави не може бути обмежене лише на тій підставі, що ця норма належить до публічного права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право», при застосуванні права іноземної держави суд чи інший орган встановлює зміст його норм згідно з їх офіційним тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі.
Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про міжнародне приватне право», суд чи інший орган застосовує право іноземної держави незалежно від того, чи застосовується у відповідній іноземній державі до подібних правовідносин право України, крім випадків, якщо застосування права іноземної держави на засадах взаємності передбачене законом України або міжнародним договором України.
З метою встановлення змісту норм права іноземної держави суд чи інший орган може звернутися в установленому законом порядку до Міністерства юстиції України чи інших компетентних органів та установ в Україні чи за кордоном або залучити експертів.
Частиною 3 ст. 8 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право подавати документи, що підтверджують зміст норм права іноземної держави, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог і заперечень, іншим чином сприяти суду чи іншому органу у встановлені змісту цих норм.
Згідно з п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом», оскільки суд зобов`язаний застосовувати норми іноземного права, то встановлення ним іноземного права здійснюється exofficio, суд використовує наступні способи здобуття інформації про іноземне право: 1) власне з`ясування змісту іноземного права суддею, у провадженні якого є справа; 2) використання експертних висновків; 3) дипломатичний порядок отримання такої інформації; 4) офіційний запит через Міністерство юстиції; 5) отримання довідок через систему правової допомоги; 6) обмін правовою інформацією; 7) безпосередні зносини судів різних держав та з іншими компетентними органами; 8) встановлення іноземного права сторонами тощо.
Пунктом 9 вищезазначеного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ також зазначено, що якщо зміст норм права іншої держави, незважаючи на вжиті з цією метою заходи, в розумні строки не з`ясовано, суд застосовує відповідні норми законів та інших нормативно-правових актів України.
Представник заявниці у суді першої інстанції пояснив, що переклад закону Турецької Республіці «Про Громадянство Турції» № 5901 від 29.05.2009р. він отримав з мережі Інтернет, цей переклад не є офіційним. Клопотань про встановлення змісту закону Туреччини представник не заявляв, у зв`язку з тим, що є труднощі у встановленні його змісту. Також, вважає, що норми закону Турецької Республіки «Про Громадянство Турції» вимагають перебування дитини під опікунством матері або батька для набуття Турецького громадянства дитиною. При цьому, перебування на утриманні, що є визначальним для набуття громадянства має бути встановлено рішенням суду за місцем постійного проживання в країні, громадянами якої є мати або батько.
Зі змісту заяви вбачається, що заявниця (в особі представника) посилається на норми національного законодавства - ст.ст. 160, 180 СК України щодо визначення місця проживання дитини, обов`язку батьків утримувати дитину.
З урахуванням наведеного, на підставі п. 9 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-754/0/4-13 від 16 травня 2013 року "Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом" суд вправі застосовувати до спірних правовідносин законодавство України.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження.
За умовами ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
Згідно з ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі факти перебування фізичної особи на утриманні.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В суді першої інстанції свідок - ОСОБА_9 не повідомив суду ані відомостей про її офіційні доходи, про те, в якій саме сумі здійснюються витрати на утримання дитини, навіть не повідомив суду, про те, скільки коштує відвідування дитиною школи, інших закладів, не зміг назвати їх точне найменування. Свідок вказав, що можливо онука знаходиться не лише на утриманні матері ОСОБА_1 , а й на утриманні вітчима - ОСОБА_4 . Більш того, свідок повідомив, що жодного разу не відвідував доньку у Туреччині, а спілкувався лише телефоном і через Скайп.
А тому, показання свідка ОСОБА_9 не є належними і допустими доказами, оскільки вони не містять відомостей щодо предмету доказування, а є лише припущеннями, на яких доказування не може ґрунтуватися.
Окрім того, представник заявниці під час розгляду справи пояснив, що ОСОБА_1 не є громадянкою Туреччини, але має вид на житло, проте бажає одночасно з донькою отримати громадянство Туреччини, для чого їй потрібно рішення суду. Суд зазначає, що навіть з неофіційного перекладу закону Турецької Республіки «Про Громадянство Турції», наданого представником заявниці, видно, що іноземці, які перебувають у шлюбі протягом 3-х років і продовжують перебувати в шлюбі, можуть звернутися за набуттям турецького громадянства. ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 з 10.11.2015р., з чого слідує, що з 10.11.2018р. вона має право звернутися за набуттям турецького громадянства. 
При цьому, діти, які на дату набуття матері або батька турецького громадянства перебувають під опікунством, при вирішенні чоловіка/дружини можуть набути громадянство Туреччини. Якщо не буде згоди, процедуру проводять відповідно до рішення судді за місцем постійного проживання в країні, громадянами якої є мати або батько.
Водночас заявницею не надано відповідних доказів того, що вона зверталася за набуттям турецького громадянства, і їй було відмовлено, як і того, що було відмовлено у набутті турецького громадянства донькою ОСОБА_3 внаслідок відсутності громадянства у її матері.
Стосовно становлення факту постійного проживання ОСОБА_3 у Туреччині з матір`ю ОСОБА_1 , то на підтвердження указаного заявниця надала копії довідок Адміністрації району Кепез Турецької Республіки, районного управління у справах населення видані 22.07.2019р. на ім`я ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , про те, що вони мешкають за адресою: АДРЕСА_2 , нотаріально посвідчений переклад яких здійснено 29.07.2019р. перекладачем Демешко К.В. (а.с. 27 - 30).
Як вбачається з цих довідок, в них вказано, що вони дійсні строком до 21.08.2019р., тобто на час передання цієї справи у провадження і на момент розгляду заяви по суті, ці довідки вже є недійсними. У заяві взагалі не обґрунтовано, з якою метою слід встановити такий факт, адже, як видно навіть з неофіційного перекладу закону Турецької Республіки «Про Громадянство Турції» підставою набуття громадянства є безперервне проживати в Туреччині протягом 5-ти років до дати звернення. 
Разом із тим, заявницею не наведено міркувань з приводу того, що уповноваженим органом Туреччини відмовлено у набутті громадянства внаслідок відсутності факту постійного проживання в Туреччині протягом 5-ти років до дати звернення.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що заявляючи вимоги про встановлення факту перебування на утриманні задля отримання громадянства Туреччини дитиною, заявниця не надала жодних належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_3 перебуває повністю на її утриманні та те, що вона зверталася за набуттям турецького громадянства, і їй було відмовлено, як і того, що було відмовлено у набутті турецького громадянства донькою ОСОБА_3 внаслідок відсутності громадянства у її матері.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції помилково вказує на те, що заявницею не надано відповідних доказів того, що вона зверталась за набуттям турецького громадянства, і їй було відмовлено, як і те, що було відмовлено у набутті турецького громадянства донькою ОСОБА_3 внаслідок відсутності громадянства у її матері, так як відповідно до вимог ст. 318 ЦПК України заявник вимушений у заяві вказати факт який він просить встановити та мету з якою він звертається, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних належних та допустимих доказів на спростування рішення суду першої інстанції апелянтом не надано, а тому наведенні доводи не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду. 
Твердження апелянта, що свідчення ОСОБА_9 є належними, допустимими, достовірними та достатніми для того, щоб встановити факт проживання і перебування ОСОБА_3 на утриманні ОСОБА_1 , колегія суддів вважає недоведеними, оскільки як вбачається з матеріалів справи свідчення ОСОБА_9 необґрунтовані та не підтвердженні жодним доказом, а тому є недостатніми для встановлення наявності обставин справи, що мають значення для справи.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича