ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/3618/19                                                                       Головуючий у І інстанції - Кульчицький С.О.
                                                                                                                             Суддя-доповідач - Мельничук В.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  21 травня 2020 року                                                                                            м. Київ

          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

                Головуючого-судді:                  Мельничука В.П.        
                                                   суддів:                  Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,   

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до  Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо розгляду її заяви від 25.10.2019 року про встановлення статусу інваліда війни (особи з інвалідністю внаслідок війни) та посвідчення інваліда війни;
- зобов`язати Відповідача повторно розглянути її заяву від 25.10.2019 року про встановлення їй статусу інваліда війни (особи з інвалідністю внаслідок війни) та видачі посвідчення інваліда війни (особи з інвалідністю внаслідок війни) згідно з вимогами   Закону України "Про      статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивачка вказує, що має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС. Згідно з довідкою МСЕК серії 10 ААА № 064550 від 23.11.2012 року їй встановлена 2 група інвалідності у зв`язку із захворюванням, яке пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Посилаючись на норми   ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"   Позивачка вказує, що належить до числа інвалідів війни. Однак Управління соціального захисту населення Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області протиправно відмовило їй у встановленні статусу інваліда війни (особи з інвалідністю внаслідок війни) та видачі посвідчення інваліда війни.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати  та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов повністю.
В апеляційній скарзі Позивачка посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Зокрема, Позивачка в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції обґрунтував своє рішення тим, що нею не надано належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони, хоч до справи долучено документи, що підтверджують її статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС та настання інвалідності у зв`язку із зарахуванням, яке пов`язане з роботами по ліквідації настання аварії на ЧАЕС.
Управління соціального захисту населення Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а  рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. ОСОБА_1 встановлення статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильській АЕС, яка лише виконувала роботи по лінії громадського харчування (кухар) у період з 20 червня 1986 року по 03 липня 1986 року, що підтверджується копією довідки, яку надала Позивач. Підтвердження, що Позивач виконувала роботи по ліквідації наслідків аварії га ЧАЕС та входила до складу загону Цивільної оборони підприємства не надала. А тому, з урахуванням зазначеного та результату розгляду поданих заяв про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до п. 9 ст. 7  Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" можливе за наявності відповідного розпорядчого документа (наказ чи розпорядження) за лінією Цивільної оборони щодо залучення підприємства, установи до роботи певного формування та розпорядчий документ підприємства, установи про залучення осіб до складу такого формування. Встановлення статусу інваліда війни (особи з інвалідністю внаслідок війни) чорнобильцям-ліквідаторам без підтвердження факту залучення їх до складу формування цивільної оборони не відповідає загальним принципам Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1   ст. 311         КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1   ст. 308      КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що Позивачка є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого 10.12.2012 року безстроково Черкаською обласною державною адміністрацією.
Відповідно до довідки до Акта огляду МСЕК Серія 10 ААБ № 084472 Позивачці 23.11.2012 року встановлено ІІ групу інвалідності, причина - пов`язана з роботами по ліквідації наслідків аварії      на Чорнобильській АЕС.
Згідно з довідкою Христинівського районного споживчого товариства № 67 від 11.07.2012 року Позивачка працювала в об`єднанні підприємств громадського харчування Христинівського РайСТ на посаді кухаря і їй за роботу в зоні відчуження (населений пункт      - Буда, Київської області) в період з 20.06.1986 року по 03.07.1986 року Христинівським ОПГХ була проведена оплата заробітної плати в сумі 215 крб. 86 коп. з застосуванням коефіцеєнта кратності "чотири".
25 жовтня 2019 року Позивачка звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області з заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни у відповідності до п. 9   ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Листом від 01 листами 2019 року за № 1766-03 Відповідач повідомив Позивачку, що установлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до      п. 9   ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"   можливе за наявності відповідного розпорядчого документа (наказу чи розпорядження) за лінією Цивільної оборони щодо залучення підприємства, установи до роботи певного формування та розпорядчий документ підприємства, установи про залучення осіб до складу такого формування.
Вважаючи, що неприйняття Відповідачем рішення про встановлення Позивачці статусу інваліда війни (особи з інвалідністю внаслідок війни) та видачі посвідчення інваліда війни (особи з інвалідністю внаслідок війни) згідно з вимогами   Закону України "Про      статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"   на підставі вказаної заяви Позивачки      є протиправною бездіяльністю, вона звернулась з даним адміністративним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази, які б свідчили про залучення Позивачки до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, тому в Позивачки немає достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2   ст. 7 Закону  України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 2   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані   Законом України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»   (далі - Закон № 3551-ХІІ).
Відповідно до вимог ч. 2   ст. 4 Закону № 3551-ХІІ   до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Згідно з п. 9 ч. 2   ст. 7 Закону № 3551-ХІІ   до інвалідів війни належать інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Отже, умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2   ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, є:
1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;
2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
Відповідно до ч. 1   ст. 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII   (далі - Закон № 796-ХІІ) учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Судом першої інстанції встановлено факт участі Позивачки у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з участю у ліквідації цих наслідків, відтак, на Позивачку як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені   Законом № 796-ХІІ.
Водночас, для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2   ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, окрім факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, Закон № 3552-ХІІ містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.
З аналізу наведених норм вбачається, що не усі особи, які виконували роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС підпадають під дію      статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Статус інвалідів війни розповсюджено на осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, на підставі   Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
З пояснювальної записки до проекту цього   Закону   вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у тридцятикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.
Отже зі змісту   Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»      вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб, які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.
Тобто, особа з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи має право на встановлення статусу інваліда війни у разі, якщо вона приймала участь у ліквідації таких наслідків у складі штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони СРСР.
Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 року, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ІДО СРСР від 06.06.1975 року № 90, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.
Відповідно до п.п. 3, 5, 6, 7 Положення про цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 201-78 (далі - Положення), підготовка країни з цивільної оборони проводиться завчасно в мирний час з урахуванням розвитку зброї масового ураження та інших засобів нападу. Цивільна оборона СРСР організовується за територіальним принципом на всій території країни. Загальне керівництво цивільної оборони СРСР здійснює Рада Міністрів СРСР, а безпосереднє керівництво - Міністерством оборони СРСР. Керівництво цивільною обороною на об`єктах народного господарства здійснює керівник такого об`єкту, який виконує свої функції через штаби і служби цивільної оборони.
Згідно з п. 12 Положення служби цивільної оборони створюються для виконання інженерно-технічних, медичних та інших спеціальних заходів цивільної оборони, підготовки сил та засобів, а також для забезпечення діяльності невоєнізованих формувань в ході проведення рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних робіт. Служби цивільної оборони поділялися на загальнорадянські, республіканські, крайові, обласні, районні, міські служби та служби об`єктів народного господарства. Такі служби створювалися з урахуванням рекомендацій керівника цивільної оборони СРСР.
Відповідно до п. 13 Положення силами цивільної оборони СРСР були невоєнізовані формування цивільної оборони та військові частини, а також залучені у відповідності до плану цивільної оборони організації та установи міністерств, відомств і виконавчих комітетів Рад депутатів робітників.
Комплектування невоєнізованих формувань цивільної оборони особовим складом, технікою та матеріально-технічними засобами здійснюється керівниками цивільної оборони і керівниками служб цивільної оборони за рахунок об`єктів народного господарства, на базі яких вони створені.
Згідно з п. 16 Положення до невоєнізованих формувань цивільної оборони можуть в обов`язковому порядку зараховуватися громадяни СРСР: чоловіки у віці від 16 до 60 років і жінки - від 16 до 55 років, за винятком військовозобов`язаних, які мають мобілізаційні приписи, інвалідів І та ІІ груп, вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років, а жінок з середньою та вищою медичною освітою - до 2 років.
Громадяни СРСР, зараховані до невоєнізованих формувань, зобов`язані приймати участь в рятувальних та невідкладних аварійно-відновлювальних роботах і виконанні інших завдань цивільної оборони.
Формування цивільної оборони підлягали створенню на кожному об`єкті народного господарства, мали визначену чисельність, а їх укомплектування здійснювалося за рахунок громадян СРСР. Певна група громадян СРСР могла бути залучена до складу невоєнізованих формувань цивільної оборони в обов`язковому порядку.
За змістом п. 16 Положення громадяни СРСР підлягали залученню до невоєнізованих формувань цивільної оборони, а не входили до складу таких формувань в силу вимог закону.
Крім того, особа підлягала залученню до штабу, служби чи невоєнізованого формування цивільної оборони певного рівня - загальнорадянського, республіканського, крайового, обласного, районного, міського чи певного об`єкта народного господарства.
Колегія суддів зауважує, що належне документальне підтвердження            безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони є істотною умовою отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, позаяк в протилежному випадку відповідний статус (на підставі пункту 9 частини другої   статті 7 Закону № 3551-ХІІ) поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків та мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (підпункт 1 частини першої   статті 9 Закону № 796-ХІІ).
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2018 року у справі № 368/1579/14, від 10 травня 2018 року у справі № 279/12162/15-а, від 07 червня 2018 року у справі № 377/797/17 та від 21 серпня 2018 року у справі      № 279/2285/16-а.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення Позивачки до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у останньої немає достатніх правових підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини 2   статті 7 Закону № 3551-ХІІ.
Відтак, Відповідач відмовив Позивачці у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення інваліда війни на законних підставах.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Положеннями            ст. 242 КАС України            рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до   ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.      
Розглянувши доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241,   242,   243,   308,   311,   315,   316,   321,   322,   325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення,      а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2020 року -      без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.      

Головуючий-суддя:                                                                     В.П. Мельничук

                     Судді:                                                                      І.О. Лічевецький 

                                                                                                      О.М.Оксененко