ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/388/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/2043/19 Категорія: 304090000 	Морозов В. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       26 лютого 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: 
Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Карпенко О.В., Єльцова В.О.

учасники справи: 
позивач – АТ «Ідея Банк»;
відповідач – ОСОБА_1 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу – АТ «Ідея Банк»

розглянувши у м. Черкаси в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Морозова В.В. у залі № 102 Черкаського районного суду Черкаської області 26.11.2019 року о 15 год. 50 хв., у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

 
19.08.2019 року АТ «Ідея Банк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором з ціною позову 8813,59 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 21.02.2013 року між ПАТ «Ідея Банк», яке в подальшому змінило власне найменування на Акціонерне товариство «Ідея Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 910.20707.
Позивач вказує, що згідно кредитного договору відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 48636 грн. зі сплатою 21,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Позивач - банк повністю виконав свої зобов`язання згідно кредитного договору, що підтверджується даними меморіальних ордерів.
Банк посилається, що станом на дату подання позовної заяви відповідач ОСОБА_1 не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін, не сплатив нараховані інші платежі, у тому числі проценти за кредитним договором, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом про стягнення заборгованості. 
АТ «Ідея Банк» вказує, що останню сплату (зарахування) по кредитному договору відповідачем ОСОБА_1 здійснено 21.02.2018 року. Тому банк вважає, що сума боргу відповідача за кредитним договором, яка заявлена до стягнення у даній справі, станом на 23.07.2019 року становить 8813,59 грн., що складається з наступного: 0 грн. - основний борг, 6322,08 грн. - прострочений борг, 0 грн. - прострочені проценти, 0 грн. - строкові проценти, 0 грн. - нарахована плата за обслуговування кредиту, 0 грн. - прострочена плата за обслуговування кредиту 0 грн. - пеня за несвоєчасне погашення платежів, 0 грн. - віндикаційні витрати, 0 грн. - дебіторська заборгованість, 2222,87 грн. - інші штрафні санкції, 268,65 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Заборгованість відповідача ОСОБА_1 підтверджується випискою по транзитному рахунку № НОМЕР_1 , що відображає усі сплати (зарахування) по кредитному договору, а також детальним розрахунком заборгованості по кредиту № 910.20707, виконаним 23.07.2019 року, який відображає порядок обчислення заборгованості відповідача, що заявлена до стягнення у даній справі, у розрізі кожного місяця її утворення та щодо всіх її складових.
Позивач вказує, що всупереч нормам цивільного законодавства, та умов кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення, сплати кредиту, та нарахованих інших платежів, у тому числі процентів, не дотримується, тим самим порушує істотні умови кредитного договору. Так, за період з 21.02.2018 року (дата закінчення строку дії кредитного договору) по дату звернення до суду із даним позовом відповідачу, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховано 3% річних у сумі 268,65 грн. за прострочення виконання зобов`язання по поверненню простроченого основного боргу (тіла кредиту) у розмірі 6322,08 грн.
Позивач зазначає у позові, що, враховуючи невиконання відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору, 23.08.2018 року позивачем на адресу відповідача направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, згідно якої банк вимагав терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення кредитором вимоги виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме: достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості та інші платежі за кредитним договором.
АТ «Ідея Банк» посилається, що відповідачу ОСОБА_1 було повідомлено про те, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги, банком будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення із відповідача заборгованості за кредитним договором на власний вибір.
Проте, такі вимоги відповідачем ОСОБА_1 були залишенні без задоволення, тому 29.10.2018 року за заявою банку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герувічовим О.М. було вчинено виконавчий напис за № 2105 про стягнення з ОСОБА_1 31350,07 грн. боргу, включаючи витрати на вчинення виконавчого напису нотаріуса, - шляхом звернення стягнення на автомобіль марки GEELY, моделі СК, 2013 року випуску, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , яким було забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором, згідно договору застави транспортного засобу, посвідченого 06.03.2013 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Я. М. за реєстровим № 718.
Позивач вказує, що в подальшому, вказаний виконавчий напис нотаріуса в судовому порядку за позовом відповідача ОСОБА_1 визнано таким, що не підлягає виконанню, на підставі постанови Апеляційного суду Черкаської області від 11.06.2019 року у справі № 707/51/19.
Заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором залишається непогашеною, тому банк вважає, що він не позбавлений можливості звернутися за захистом власних порушених прав до суду з даним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Банк посилається, що оскільки відповідач ОСОБА_1 у добровільному порядку не сплатив заборгованість за кредитним договором, в тому числі кредит, відсотки за користування кредитом та інші обов`язкові платежі, тому позивач змушений звернутись за захистом своїх порушених прав та інтересів до суду.
Позивач також вказує, що у зв`язку із зверненням до суду, поніс витрати на професійну правничу допомогу станом на дату звернення до суду, а саме : аналіз справи по боржнику ОСОБА_1 , надання консультації (усної) та узгодження правової позиції (перша інстанція) у сумі 500,00 грн., складання позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 910.20707 від 21.02.2013 року у сумі 800,00 грн., підготовка заяви про розподіл судових витрат по справі за позовом до боржника ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на суму 800,00 грн., а всього на суму – 2100,00 грн. 
У зв`язку із вищевикладеним, позивач АТ «Ідея Банк» просить стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 8813,59 грн., судовий збір в розмірі 1921 грн., сплачений при поданні позовної заяви, та витрати на професійну правничу допомогу згідно заяви про розподіл судових витрат у розмірі 2100 грн.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2019 року у задоволенні позовний вимог АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовлено повністю.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ «Ідея Банк» оскаржує рішення суду в апеляційному порядку, подавши 16 січня 2020 року апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що з рішенням суду не погоджується, так як вважає рішення незаконним та таким, що ухвалене внаслідок порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Представник банку вказує, що позивачем на адресу відповідача ОСОБА_1 було направлене повідомлення від 17.04.2014 року № 16.1-05/42154, що підтверджується копією фіскального чеку, копією списку № 7465 та копією списку № 1056 з відміткою Укрпошти про направлення такого повідомлення, де під номером 20 був вказаний відповідач. 
Скаржник посилається, що умовами кредитного договору № 910.20707 не було передбачено, що для зміни процентної ставки по кредиту потрібне обов`язкове підтвердження отримання позичальником повідомлення про таку зміну. 
АТ «Ідея Банк» просить прийняти нову постанову, якою скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26.11.2019 року у справі № 707/2043/19, ухвалити нове рішення, яким позов АТ «Ідея Банк» задовольнити у повному обсязі.
26 лютого 2020 року на адресу Черкаського апеляційного суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
В обґрунтування відзиву ОСОБА_1 вказує, що, на його думку, рішення суду першої інстанції є законним та таким, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою. ОСОБА_1 посилається, що позивачем не надано доказів на підтвердження виконання банком свого обов`язку проінформувати позичальника про зміну відсоткової ставки з 21, 99 відсотків до 25,94 відсотків річних, починаючи з 22 травня 2014 року, у спосіб, встановлений умовами кредитного договору, не менше, ніж за 15 днів до таких змін. Відповідач вказує, що доказів того, що позичальник ОСОБА_1 отримав інформаційний лист про зміну відсоткової ставки та погодився з цією дією матеріали справи не містять, саме по собі повідомлення від 17.04.21014 року № 16.1-05/42154 не є документом, який доводить вказані обставини. Доказів отримання відповідачем ОСОБА_1 повідомлення 17.04.2014 року № 16.1-05/42154 на ім`я ОСОБА_1 про зміну процентної ставки по кредиту до суду не надано.
У відзиві відповідач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу АТ «Ідея Банк» без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2019 року у справі № 707/2043/19 - без змін. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
В апеляційній скарзі представник АТ «Ідея Банк» - Жовтонецький В.М. просив розгляд апеляційної скарги проводити за участі представника позивача, в режимі відео конференції, забезпечення якої доручити Личаківському районному суду м. Львова.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року розглянуто клопотання представника банку про проведення судового засідання з участю представника банку в режимі відео конференції та відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, обґрунтування відмови зазначено у вказаній ухвалі суду апеляційної інстанції.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, наявні в матеріалах справи докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання  та розглядати справу у порядку письмового провадження  без участі  сторін.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати  судове рішення повністю  або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України  підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення  суду першої інстанції  не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону. 
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення заборгованості, суд першої інстанції послався на одну із підстав, що позивачем не надано доказів повідомлення відповідача належним чином про зміну процентної ставки по кредиту, оскільки позивачем надано лише копію квитанції від 06.05.2014 року ПАТ`Ідея Банк», яка свідчить про сплату за пересилання списку № 7465 групи рекомендованих листів. Самого списку № 7465 з переліком адресатів суду не надано, доказів отримання відповідачем повідомлення 17.04.2014 року № 16.1.- 05/42154 на ім`я ОСОБА_1 перо зміну процентної ставки по кредитку суду також не надано.
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем порушено процедуру підвищення процентної ставки, а тому складений банком розрахунок заборгованості станом на 23.07. 2019 року відповідно до нової процентної ставки є неналежним та недопустимим доказом, а позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставними, тому не підлягають задоволенню.
Колегія суддів апеляційного суду в повній мірі не погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону в повному обсязі, судом допущено порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції,  виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом 21.02.2013 року між ПАТ “Ідея Банк” та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 910.20707, згідно до умов якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 48636,00 грн. на строк 60 місяців для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу марки GEELY, моделі СК, 2013 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 у сумі 46320,00 грн. та фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника у сумі 2316,00 грн. Роздрібна ціна купівлі транспортного засобу становить 57900,00 грн. Позичальник власними коштами сплачує продавцю частину купівлі транспортного засобу у сумі 11580 грн.
У відповідності до параграфу 8 п. 1 договору банк має право ініціювати перед позичальником перегляд (зміну) фіксованої процентної ставки, передбаченої п. 7 параграфу 3 договору, в залежності від зміни будь-якого з факторів: грошово - кредитної політики або облікової ставки Національного банку України та/або зміни вартості ресурсів, що залучаються банком, зміни кредитного ризику, попиту і пропозицій на кредитному ринку або інших факторів з відповідними повідомленнями про це позичальника шляхом надсилання на адресу позичальника рекомендованого листа.
Параграфом 3 п.5 договору передбачено, що банк повідомляє позичальника про зміну розміру процентної ставки, та надсилає позичальнику новий графік щомісячних платежів листом без внесення змін (доповнень) до договору не пізніше, як за 15 календарних днів до дати, з якої почне діяти нова ставка. Таке повідомлення вважається відісланим в день його відправлення на адресу позичальника, що зазначена в цьому договорі. До направлення повідомлення на адресу позичальника поштою прирівнюється також і його вручення позичальнику, члену його родини чи представнику позичальника під розписку. Новий графік щомісячних платежів стає невід`ємною частиною цього договору.
Згідно п. 6 цього ж параграфу позичальник стверджує, що розуміє суть і принципи визначення процентної ставки, усвідомлює ризики, які випливають із змінної частини ставки за весь період кредитування і погоджується на ці ризики.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За приписами частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України.
Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що сторони домовилися, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом за умов, визначених договору. При цьому, банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.
Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом положень частини 1 статті 651 та частини третьої статті 653 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. В разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.
У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо), дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
З огляду на вищенаведене, у відповідності до договору, а саме параграфу 3 п. 5 договору, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку з моменту надсилання банком позичальнику листа поштою, оскільки сторонами узгоджено в договорі, що до направлення повідомлення на адресу позичальника поштою прирівнюється також і його вручення позичальнику, члену його родини чи представнику позичальника під розписку, на що суд першої інстанції уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку, відмовляючи у задоволенні позову, зазначивши як одну з підстав те, що банком не доведено належним чином, що боржник належно повідомлений, оскільки має довести не лише факт відправлення повідомлення, а й його отримання боржником.
Посилання районного суду на постанови Верховного Суду згідно до яких, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку не є правильним, оскільки в даному випадку обставини справи не є однозначними, так як сторонами у даній справі передбачено умовами договору, що до направлення повідомлення на адресу позичальника поштою прирівнюється також і його вручення позичальнику, члену його родини чи представнику позичальника під розписку, а тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що в даному випадку, така правова позиція Верховного Суду не підлягає до застосування у даній справі.
       Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, взявши до уваги, умови договору, визначені умови повідомлення боржника про збільшення процентної ставки колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині не відповідає обставин справи, оскільки судом першої інстанції не встановлені належним чином зазначені обставини, що призвело до порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права.
Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що передбачено ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи , що вказано у ст. 76 ЦПК України.
У рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» у п.26 та у п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних повідомлення від 17.04.2014 року № 16.1-05/42154 на ім`я ОСОБА_1 , банк повідомляє позичальника про рішення ПАТ “Ідея Банк” № 02/04-3 від 02.04.2014 р. про зміну загальної ставки користування кредитними коштами на 25,94 %. Також про те, що новий розмір процентної ставки буде нараховуватись, починаючи з 22.05.2014 року.
Також, у повідомленні зазначено, що разом з ним надсилається новий графік сплати ануїтентних платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки до кредитного договору № 910.20707 від 21.02.2013 року станом на 19.04.2014 року.
Згідно даних квитанції ПН № 215600426655 від 06.05.2014 року ПАТ “Ідея Банк” сплачено за пересилання списку № 7465 групи рекомендованих листів. 
Позивачем надано список рекомендованих листів № 1056 від 06.05.2014 року, серед яких адресатом є відповідач ОСОБА_1 , але квитанцію про оплату послуг за пересилання вказаного списку рекомендованих відправлень не надано. 
Із даних вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань від 23.08.2018 року № 12.4.2/910.20707, адресованої банком ОСОБА_1 , станом на 23.08.2018 року вбачається заборгованість за кредитним договором відповідача, що становить 29650,07 грн. та відповідачу ОСОБА_1 запропоновано сплатити суму вказаного боргу. 
Дана вимога та довідка-розрахунок заборгованості за кредитним договором № 910.20707 від 21.02.2013 року станом на 23.08.2018 року згідно опису вкладення у цінний лист та списку згрупованих поштових відправлень від 23.08.18 року та квитанцій Укрпошти № 215600426655 від 23.08.2019 року про направлення списку № 6585 від 23.08.2019 року (серед відправлень значиться прізвище ОСОБА_1 ) направлена відповідачу.
Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, наявні докази надані в підтвердження позовних вимог банком та заперечення, надані відповідачем, вважає, що позивачем у справі не надано доказів повідомлення відповідача ОСОБА_1 належним чином про зміну процентної ставки по кредиту, так як позивачем надано лише копію квитанції ПН № 215600426655 від 06.05.2014 року ПАТ «Ідея Банк», яка свідчить про сплату за пересилання списку № 7465 групи рекомендованих листів. Самого списку № 7465 з переліком адресатів до суду першої інстанції не було надано.
Як вбачається з матеріалів справи скаржником до апеляційної скарги було надано список № 7465, який не був поданий суду першої інстанції, крім того, доданий до апеляційної скарги новий доказ не завірений належним чином, оскільки відповідно до п.5.27. Національного стандарту України "Державна уніфікована система документації, Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації, вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003)", затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 р. № 55 відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23 (нижче підпису).
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної зави. Якщо докази не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
В апеляційній скарзі представник АТ «Ідея Банк» не навів об`єктивних причин, які перешкодили подати йому вище вказані докази у встановлений законом строк.
Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе відзначити, що ксерокопії списків групи рекомендованих листів з переліком адресатів № 7465 та № 1056, надані позивачем, не можуть бути беззаперечним доказом того, що банк надсилав на адресу позичальника саме інформаційний лист про збільшення процентної ставки, оскільки як вбачається з матеріалів справи банк надсилав на адресу позичальника різні листи про необхідність подання в банк договорів страхування, про необхідність подання в банк документів про фінансовий стан та інше.
У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Однак, позивачем не надано доказів на підтвердження виконання банком свого обов`язку проінформувати позичальника про зміну відсоткової ставки з 21,99 % до 25,94 % річних, починаючи з 22 травня 2014 року встановлений умовами кредитного договору, не менше ніж за 15 днів до таких змін.
Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на доводи та посилання відповідача ОСОБА_1 у відзиві, надані суду першої інстанції, на що суд першої інстанції не звернув належної уваги про те, що на протязі всього терміну виконання відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань щомісячний платіж був незмінним та становив 1343 гривні, що підтверджується не лише поясненнями відповідача, але і наявними в матеріалах справи доказами, а саме : графіком сплати щомісячних платежів додатку № 1 до кредитного договору від 21.03.2013 року ( а. с 13) та графіком сплати ануїтетних платежів від 22.05.2014 року ( а. с. 32-33 ), даними СМС – повідомлення, надісланого банком відповідачу 13 жовтня 2017 року про сплату чергового платежу у розмірі 1343 гривні ( а. с. 80 ).
Як вбачається із наданої банком виписки з особового рахунку відповідача ОСОБА_1 від 24 вересня 2018 року, а також таблиці здійснених платежів, складеної відповідачем згідно квитанції про сплату, ОСОБА_1 виконував взяті на себе зобов`язання, сплачуючи щомісячні платежі згідно графіку платежів. Як вбачається із наявних розрахунків та квитанцій лише у березні, травні, червні, липні та вересні 2014 року платежі відповідачем не сплачувались в повному обсязі по 1343 грн., але в подальшому ним було сплачено вказані платежі в значно більшому розмірі , що підтверджується даними квитанцій, та тими обставинами, що до закінчення дії договору в лютому 2018 року банк – позивач не звертався ні з позовом, ні з іншими вимогами щодо дострокового погашення кредиту у зв`язку із допущеними позичальником порушеннями щодо строків повернення кредитних коштів.
Строк дії договору був визначений сторонами протягом 60 місяців та закінчився 21 лютого 2018 року, тому відповідно останній платіж відповідачем був здійснений 21 лютого 2018 року. 
За період з 21 березня 2013 року по 21 лютого 2018 року відповідачем ОСОБА_1 на погашення кредиту було внесено коштів на загальну суму 85710 гривень, що підтверджується даними виписки з особового рахунку ОСОБА_1 та листом АТ «Ідея Банк» від 19 червня 2018 року. Тому відповідач посилається, що ним було переплачено коштів на 5247, 55 грн., оскільки сплачено більше, ніж було обумовлено сторонами при укладенні договору. Відповідач звертався до банку для отримання інформації щодо коштів, які ним перераховувались, але банк такої інформації йому не надав, тому він не міг перевірити на які рахунки поступали кошти, і яким чином розподілялись кошти за кредитом. 
Колегія суддів погоджується із доводами відповідача ОСОБА_1 , що із наданих банком розрахунків неможливо дійти висновку, коли ж саме виникло право вимоги банку, та було порушено права позивача, який так вважає, звернувшись з даним позовом в суд.
Разом з тим, слід звернути увагу, що банк звертався до приватного нотаріуса, та 29 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. було вчинено виконавчий напис про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості станом на 23 серпня 2018 року боргу у сумі 31350 грн. 07 коп., який постановою апеляційного суду Черкаської області від 11 червня 2019 року був визнаний таким, що не підлягає виконанню .
Звертаючись в суд з даним позовом 19 серпня 2019 року про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1 уже в розмірі значно меншому, ніж вказано у виконавчому написі в сумі 8813, 59 грн., банк надав суду ті ж докази ,що були предметом розгляду попередніх судів, яким банку було відмовлено у стягненні коштів з відповідача.
Як вбачається із наданого розрахунку банком, він просить стягнути лише прострочений борг 6322, 04 грн., оскільки основний борг відсутній, як і відсутні проценти та інші нарахування. Проте, банк просить стягнути штрафні санкції у розмірі 2222, 87 грн. та 268, 65 грн. – 3% річних за прострочення виконання зобов`язання з посиланням на ст. 625 ЦК України. 
Доводи апеляційної скарги банку є необґрунтованими, тому не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги в повному обсязі, а підлягають лише частковому задоволенню щодо скасування рішення суду першої інстанції. Однак, інші вимоги апеляційної скарги щодо повного задоволення вимог банку та стягнення коштів з відповідача задоволенню не підлягають колегією суддів.
Позивач, заявляючи позовні вимоги про стягнення суми штрафів з відповідача у серпні 2019 року, які були нараховані банком 19.07. 2017 року за ненадання відповідачем договору КАСКО, та штрафу, який банком нарахований 21.07. 2017 року за ненадання довідки про доходи відповідачем, що складає розмір 2222, 87 грн. нарахований позивачем поза межами річного строку позовної давності.
Відповідно до п.1.ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені ) застосовується позовна давність в один рік. 
       Отже, стягнути неустойку ( штраф ) можливо лише в межах одного року, тому відсутні підстави для задоволення вказаних вимог банку, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду по справі № 444/9519 / 12 від 28.03. 2018 року.
Колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_1 , за вказаних обставин, повністю виконав свої зобов`язання перед банком у лютому 2018 року, коли закінчився строк дії договору, оскільки повністю сплатив всю суму кредиту, спливши останній платіж 21 лютого 2018 року, тому у банку відсутні підстави для нарахування 268, 65 грн. - 3% річних за прострочення виконання зобов`язання з посиланням на ст. 625 ЦК України. 
З огляду на вище викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову банку про стягнення заборгованості в розмірі 8813, 59 грн. згідно встановлених обставин справи та наявних доказів, наданих сторонами.
Згідно до вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, або неправильне застосування норм матеріального права які є обов`язковою підставою для скасування рішення. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, висновки суду в частині мотивів відмови у задоволенні позову не відповідають обставинам справи з підстав зазначених вище колегією суддів в мотивувальній частині постанови, тому рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, отже, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні  позовних вимог  АТ «Ідея Банк»  з підстав, викладених вище в постанові, у відповідності до ст. 376 ЦПК України.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, змінює розподіл судових витрат. 
Однак, апеляційний суд, приймаючи до уваги, що у задоволенні позовних вимог банку відмовлено, а оскаржується рішення суду також банком, яким подано апеляційну скаргу, то відсутні підстави для стягнення судових витрат про сплаті судового збору за подання апеляційної скарги з відповідача та витрат , понесених скаржником за надання правової допомоги.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Ідея Банк» – задовольнити частково.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – скасувати, прийняти нову постанову.
Відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Судові витрати залишити за особою, яка подавала апеляційну скаргу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді О.В. Карпенко

В.О. Єльцов