Постанова                            
Іменем України
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 127/14015/15-ц
провадження № 61-9822св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року у складі судді Короля О. П. та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Матківської М. В. Войтка Ю. Б. Стадника І. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня з відповідачем мати - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . З метою прийняття спадщини він звернувся до нотаріуса з відповідною заявою, проте нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що 13 серпня 2012 року ОСОБА_3 склала заповіт, яким все належне їй майно заповіла його брату ОСОБА_2 . 
 
Посилаючись на те, що мати страждала на психічне захворювання, перебувала на обліку у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні імені О. І. Ющенка і в момент складення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, просив визнати недійсним складений нею заповіт від 13 серпня 2012 року, з підстав передбачених частиною першою статті 225, частиною другою статті 1257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
РішеннямВінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Вінницького міського суду від 15 червня 2016 року залишено без змін. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 серпня 2017 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 22 серпня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю того, що в момент складення заповіту 
ОСОБА_3 не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, суди попередніх інстанцій критично оцінили висновок посмертної судово-психіатричної експертизи внаслідок його недостатньої обґрунтованості, неузгодженості висновку експерта з дослідницькою частиною та з іншими наявними у справі доказами, зокрема показам свідків, а тому дійшли передчасного висновку про те, що наявне у ОСОБА_3 захворювання не впливало на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними за виключенням моментів, коли це захворювання проявлялось в епілептичних нападах, при яких вона втрачала свідомість. Не приймаючи до уваги наявний в матеріалах справи висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, суди попередніх інстанцій фактично перебрали на себе функцію експерта, при цьому належним чином його не спростували та не перевірили доводи позивача про те, що в момент складення заповіту ОСОБА_3 не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними, тобто неповно з`ясували обставини справи та не надали належної оцінки наявним у справі доказам. 
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для правильного вирішення спору суду належало встановити чи могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) чи могла керувати ними ОСОБА_3 станом на момент складання оспорюваного заповіту, тобто станом на 15 годину 25 хвилин 13 серпня 
2012 року. Ураховуючи, що за весь період життя, у тому числі і за місяць до смерті, ОСОБА_3 відповідно до медичних документів та показів свідків перебувала у ясній свідомості, а також висновок повторної судово-психіатричної експертизи від 12 вересня 2018 року № 598, складений Хмельницькою обласною психіатричною лікарнею № 1, відповідно до якого ОСОБА_3 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 13 серпня 2012 року, відсутність наданих позивачем достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент складання заповіту 13 серпня 2012 року ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 . Надаючи оцінку висновку судово-психіатричної експертизи від 17 березня 2016 року № 4 про те, що на час складання заповіту ОСОБА_3 не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними, суд визнав його неповним, недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить наявним у матеріалах справи доказам. 
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року залишено без змін. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Урахувавши висновок судово-психіатричної експертизи від 12 вересня 2018 року № 598, нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_3 від 17 листопада 2011 року про надання згоди своєму чоловікові ОСОБА_5 на дарування спірного житлового будинку ОСОБА_2 , що підтверджує її свідоме волевиявлення на розпорядження своїм майном саме на користь сина ОСОБА_2 , свідоме оформлення нею права власності та права на спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_5 шляхом подання 30 липня 2012 року (за місяць до складання спірного заповіту) заяви про прийняття спадщини, а також покази свідків про те, що ОСОБА_3 самостійно організовувала своє життя та побут, апеляційний суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 позивних вимог. Апеляційний суд відхилив доводи заявника про те, що висновок повторної експертизи має характер припущення, вказавши, що він є категоричним і однозначним, визнав безпідставними посилання заявника на те, що зазначений висновок експертизи не підписаний експертами і не завірений печаткою експертної установи. З огляду на підстави заявленого ОСОБА_1 позову та положення ЦПК України про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи і в межах заявлених позовних вимог, суд визнав необгрунтованими доводи заявника про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що оспорюваний заповіт не був підписаний власноруч ОСОБА_3 , а за неї це виконала інша особа.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та позиції учасників справи
 
У травні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року і постанову Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2019 року, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що в матеріалах справи наявні висновки судово-психіатричних експертиз, які суперечать один одному та містять розбіжності в дослідницькій частині, а тому суди попередніх інстанцій з метою усунення розбіжностей зобов`язані були призначити у справі повторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручити Українському науково-дослідному інституту соціальної та судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України, оскільки виключно державними спеціальними установами здійснюється судово-психіатрична діяльність, пов`язана із проведенням судово-психіатричних експертиз. Суди попередніх інстанцій у порушення вимог статті 110 ЦПК України не навели конкретних, обґрунтованих та достатніх мотивів відхилення висновку судово-психіатричної експертизи від 17 березня 2016 року № 4, який є більш змістовним, повним та обгрунтованим, дає вичерпні відповіді на поставлені експерту питання, на відміну від висновку повторної експертизи, який вказує на ймовірність того, що ОСОБА_3 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є припущенням. Крім того, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що ОСОБА_3 не підписувала заповіт власноручно, а за неї це зробила стороння особа, що в сукупності з іншими доказами свідчить про те, що ОСОБА_3 на момент складання заповіту не усвідомлювала своїх дій і не могла керувати ними. 
 
У вересні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , на касаційну скаргу, у якому він зазначав, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані рішення, підстави для їх скасування відсутні.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє у межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга 
ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
13 серпня 2012 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Шарко О. В. посвідчено заповіт, складений ОСОБА_3 , яким вона заповідала все належне їй майно своєму сину ОСОБА_2 . 
 
У заповіті зазначено, що у зв`язку із похилим віком та хворобою заповідача, на його особисте прохання та за його дорученням, після прочитання заповіту свідками вголос, даний правочин у присутності заповідача підписано 
гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (паспортні дані), яка проживає в 
АДРЕСА_2 . Цей заповіт записаний нею, державним нотаріусом, зі слів ОСОБА_3 . У зв`язку з похилим віком та хворобою, із-за якої заповідач ОСОБА_3 не може особисто прочитати текст заповіту уголос та підписати його власноручно, за її дорученням, в її - заповідача та її - нотаріуса, присутності текст заповіту підписано ОСОБА_6. Заповіт зачитаний уголос до його підписання запрошеними нею свідками ОСОБА_7 , який проживає в АДРЕСА_3 та ОСОБА_8 , який проживає в 
АДРЕСА_4 . Особу заповідача встановлено, її дієздатність перевірено; особи свідків, які прочитали заповіт уголос, до його підписання і поставили на заповіті свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірено; особу ОСОБА_6 , яка підписала заповіт у присутності нотаріуса, встановлено, їх дієздатність перевірено.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
 
16 травня 2014 року ОСОБА_2 подав до Першої вінницької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 , вказавши, що крім нього інших спадкоємців, передбачених заповітом, спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку в спадщині, чоловіка, який її пережив та особи, з якою померла проживала однією сім`єю та мала б право укласти шлюб, немає.
 
06 серпня 2014 року ОСОБА_1 подав до Першої вінницької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 , в якій вказав, що крім нього є син спадкодавця ОСОБА_2 
 
18 жовтня 2014 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_2. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 2/3 часток житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 .
 
Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 17 березня 2016 року № 4, складеним Комунальним закладом «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка» під час складання заповіту від 13 серпня 2012 року ОСОБА_3 страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (нейроінфекція, судинного) генезу; під час складання заповіту від 13 серпня 
2012 року ОСОБА_3 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Відповідно до висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 вересня 2018 року № 598, складеного Хмельницькою обласною психіатричною лікарнею № 1, ОСОБА_3 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 13 серпня 2012 року. 
 
За життя ОСОБА_3 зверталася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Плахотнюк О. В., яка засвідчила справжність підпису ОСОБА_3 на заяві, датованій від 17 листопада 2011 року, якою ОСОБА_3 надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_5 на дарування житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 їх сину - ОСОБА_2 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_5 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , за її бажанням, видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 , як пережившому подружжю, та свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 1/3 частку спадщини, яка складається з 1/2 частки зазначеного будинку.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_5 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадщини, що складається з 1/2 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 .
 
30 липня 2012 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Болотновою М. М. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 1/3 частку спадщини, яка складається з 1/2 частки житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1 . 
 
Після смерті чоловіка, ОСОБА_3 проживала одна, самостійно організовувала своє життя та побут, і у щоденному житті обходилася без постійної сторонньої допомоги, її діти - сторони по справі, лише періодично навідувалися до неї та надавали їй допомогу.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
 
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статі 1257 ЦК України). Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
 
Позивач просив визнати недійсним оспорюваний ним заповіт посилаючись на те, що його та відповідача мати -  ОСОБА_3 хворіла на психічне захворювання, з 1987 року перебувала на обліку у Вінницькій психоневрологічній лікарні імені академіка О. І. Ющенка, а тому складаючи заповіт на ім`я відповідача не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а отже її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі. На обгрунтування правових підстав вказав статтю 225 ЦК України, якою передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
 
Як правильно зазначив суд першої інстанції, для правильного вирішення спору, суду належало встановити, чи могла  ОСОБА_3 на момент складання оспорюваного заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.         
 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Надаючи оцінку висновку посмертної судово-психіатричної експертизи 
від 17 березня 2016 року № 4, складеного Комунальним закладом «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О. І. Ющенка», відповідно до якого експерти дійшли висновку, що під час складання заповіту від 13 серпня 2012 року ОСОБА_3 страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді деменції внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного (нейроінфекція, судинного) генезу, а тому не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обгрунтовано виходив з того, що такий висновок суперечить його дослідницькій частині та є неповним, оскільки складений без урахування пояснень свідків, наданих ними у судовому засіданні. Зокрема суд зазначив, що з дослідницької частини висновку, у якій експерти описують анамнез хвороби ОСОБА_3 , убачається, що за її життя, у період з її первинного обстеження у листопаді 1983 року у психіатричному відділенні Вінницької обласної психіатричної лікарні і по 2007 рік, коли вона була знята з обліку, ОСОБА_3 перебувала у ясній свідомості, була доступна продуктивному контакту, правильно орієнтувалася у часі, просторі, на запитання відповідала по суті, продуктивної психопатологічної симптоматики не спостерігалося, хвора скаржилася лише на часті короткочасні втрати свідомості. Діагноз «деменція», що в перекладі з латині означає «безумство», тобто стійке порушення когнітивних функцій в результаті органічного ураження головного мозку їй за життя не ставився, такий діагноз вперше був поставлений після її смерті експертами, які складали зазначений висновок, що суперечить не тільки діагнозу, зазначеному у її амбулаторній картці диспансерного відділення Вінницької обласної психоневрологічної лікарні імені академіка О. І. Ющенка, а і запису в анамнезі її хвороби при обстеженнї її лікарем швидкої допомоги 
17 січня 2014 року (за місяць до її смерті), у якому зазначено, що ОСОБА_3 перебуває у ясній свідомості за шкалою Глазго максимальна кількість балів - 15, а також поясненням свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , які стверджували, що ОСОБА_3 при посвідченні заповіту була у ясній свідомості, на усі запитання нотаріуса відповідала по суті, та поясненням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які знали її за життя та вказували на те, що вона була цілком нормальною людиною. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що при вирішенні справи суди необгрунтовано взяли до уваги повторний висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 вересня 2018 року № 598, є безпідставними, з огляду на таке.
 
За наявності у матеріалах справи висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 17 березня 2016 року № 4, який не узгоджується з іншими доказами у справі, суд першої інстанції за клопотанням відповідача призначив у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу. 
 
Надаючи перевагу в оцінці доказів висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 вересня 2018 року № 598, складеному Хмельницькою обласною психіатричною лікарнею № 1, відповідно до якого ОСОБА_3 могла розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту 13 серпня 2012 року, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що він є достатньо обгрунтованим, повним та таким, що узгоджується з наявними у матеріалах справи доказами, в тому числі поясненнями свідків, допитаних у судовому засіданні, які є послідовними та узгодженими.  
 
Заявник не навів переконливих аргументів, які б ставили під сумнів правильність висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 вересня 2018 року № 598, зокрема, що він складений з порушенням вимог Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 травня 2018 року № 865. Клопотань про призначення у справі комплексної судово-психіатричної експертизи, проведення якої суду належало доручити Українському науково-дослідному інституту соціальної та судової психіатрії та наркології Міністерства охорони здоров`я України позивач не заявляв, а тому суд, діючи на виконання завдань цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справи та дотримуючись основних засад судочинства, якими серед іншого є верховенство права, змагальність та диспозитивність сторін, не має права самостійно ініціювати питання про призначення у справі експертизи чи витребування інших доказів. 
 
Призначення ОСОБА_2 спадкоємцем є правом заповідача ОСОБА_3 , що передбачене частиною першою статті 1235 ЦК України. Позивачем не спростовано належними та допустимими доказами, що волевиявлення заповідача було вільним і зміст заповіту щодо призначення відповідача спадкоємцем майна померлої відповідало внутрішній волі заповідача. Суди попередніх інстанцій, урахувавши подану ОСОБА_3 17 листопада 2011 року нотаріально посвідчену згоду своєму чоловікові - ОСОБА_5 на дарування спірного житлового будинку ОСОБА_2 , обґрунтовано вказали, що зазначені обставини підтверджують свідоме та добровільне волевиявлення заповідача щодо розпорядження своїм майном саме на користь свого сина ОСОБА_2 .
 
Ураховуючи наведене, суди дійшли обгрунтованих висновків про недоведеність позовних вимог ОСОБА_13 . В силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини, надавати оцінку та здійснювати переоцінку доказів.
 
Щодо доводів касаційної скарги про недотримання форми посвідчення заповіту. 
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених  цим Кодексом випадках. 
 
Позовом у процесуальному розумінні є звернення до суду з вимогою про захист прав та інтересів, яких складається із двох елементів: предмета та підстав позову, які визначає виключно позивач.
 
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти (обставини), якими позивач обгрунтовує свою вимогу. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав спору на власний розсуд, у свою чергу суд, зобов`язаний перевірити доводи заявника та ухвалити рішення лише у межах заявленого ним позову.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тій обставині, що оспорюваний заповіт не був підписаний власноруч ОСОБА_3 , а це за неї зробила стороння особа, не заслуговують на увагу, оскільки суди попередніх інстанцій здійснили розгляд справи виключно у межах заявленого  ОСОБА_1 позову, який він обґрунтовував посиланням на те, що заповідач, складаючи заповіт, не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, що відповідно до статті 225 ЦК України є підставою для визнання його недійсним, і не обгрунтовував позов недотриманням форми та посвідчення заповіту, що може бути самостійною підставою для визнання його недійсним.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 квітня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак