Номер провадження: 22-ц/813/2714/20 
Номер справи місцевого суду: 501/892/18
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
учасники справи:
позивач – акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 серпня 2019 року, та за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 серпня 2019 року, постановленого під головуванням судді Петрюченко М.І., -
в с т а н о в и в:
У квітні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 11 серпня 2008 року у розмірі 102412,93 грн. та судові витрати.
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що 11 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит у сумі 3200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та належним чином, а саме: надав відповідачеві кредит у розмірі, передбаченому договором.
Проте, ОСОБА_1 всупереч договірним зобов`язанням, в установлені терміни не повернув належні грошові кошти, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка станом на 28 лютого 2018 року склала – 102412,93 грн.
На підставі вищевикладеного, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив задовольнити позов, стягнувши з відповідача кредитну заборгованість у розмірі 102412,93 грн. та судові витрати у розмірі 1762,00 грн.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 серпня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором №б/н від 11 серпня 2008 року, станом на 28 лютого 2018 року в розмірі 4179,94 гривень. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору з урахуванням розміру задоволеної частини позовних вимог у сумі 440,50 гривень.
Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк», звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у стягненні суми та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Таким чином, відповідач приєднався до запропонованої Банком пропозиції. Відповідно до підписаної анкети-заяви відповідач ознайомлений та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, їх зміст розуміє, та зобов`язується неухильно дотримуватись. Більш того, відповідач підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися з усіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, тарифів на сайті банку.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати повністю і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що по закінченню терміну дії картки, у березні 2009 року, відповідачем була повернута картка працівнику банку з погашеною заборгованістю. У подальшому будь-яких договорів з позивачем не підписував, жодних претензій від позивача не отримував. Тому, вважає що звернувшись з позовом до суду у квітні 2018 року позивач пропустив строк загальної позовної давності в три роки. 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Отже факт виконання кредитного договору може свідчити про визнання договірних правовідносин. 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 зазначив, що позивач, не надав доказів для спростування тверджень ОСОБА_1 , про те, що він здав картку універсальну №4149 4373 0601 8100 працівникам банку у зв`язку із закінченням строку дії її у березні 2009 року, що підтверджується випискою по картці №4149 4373 0601 8100 від 26 листопада 2018 року, з якої вбачається, що останній рух грошових коштів відбувся 25 березня 2009 року. 
У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню, за наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 11 серпня 2008 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (яке було перейменовано в Акціонерне Товариство Комерційний Банк «Приватбанк») із анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій зазначено, що останній просить надати банк платіжну картку «Універсальна», з лімітом 3200 гривень (а.с.8 т. 1).
Позичальник у заяві надав свою згоду, що підписана ним заява, від 11 серпня 2008 року разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом ОСОБА_1 у вказаній заяві від 11 серпня 2008 року.
Відповідно до вказаної заяви, банк надав позичальнику кредит на платіжну картку, зі встановленим кредитним лімітом в сумі 3200 гривень 00 копійок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Штраф при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, сплачується 500 гривень + 5% від суми заборгованості.
Також, позичальник передбачив умовами договору (п.3.2.) зміну кредитного ліміту (зменшення/збільшення, або анулювання).
З наданого представником позивача розрахунку заборгованості, вбачається, що станом на 28 лютого 2018 року, заборгованість відповідача за кредитним договором №б/н від 11 серпня 2008 року складає в загальному розмірі 102412,93 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4179,94 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 88591,04 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4288,95 грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн., штрафу (процентної складової) у розмірі 4853,00 грн. (а.с.5-7). 
Отже, судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» виконав прийняті на себе зобов`язання в повному обсязі, надав ОСОБА_1 кредитну картку з можливим кредитним лімітом у визначеному сторонами розмірі відповідно до умов кредитного договору №б/н від 11 серпня 2008 року, що підтверджується інформацією наявною в наданому до суду розрахунку заборгованості, випискою по картковому рахунку, що в свою чергу також не спростовувалось відповідачем по справі, що ним були отримані кредитні кошти в межах наданого кредитного ліміту.
У зв`язку з чим, судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» виконані умови кредитного договору №б/н від 11 серпня 2008 року.
Випискою по банківському рахунку ОСОБА_1 підтверджується, що відповідач знімав кредитні кошти, погашав кредитну заборгованість, по даній кредитній карті було підвищено кредитний ліміт (а.с.189-193).
Невиконання відповідачем своїх зобов`язань по вищезазначеному договору, зумовило звернення АТ КБ «Приватбанк» 16.04.2018 року до суду із відповідним позовом, в якому позивачем на власний розсуд заявлено вимогу щодо стягнення частки розміру заборгованості в сумі 102412,93 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4179,94 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 88591,04 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 4288,95 грн., штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн., штрафу (процентної складової) у розмірі 4853,00 грн.
Задовольняючи частково позов АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем на підставі заяви від 11 серпня 2008 року, яку останній підписував, були отримані у позивача кошти в кредит, тобто, про що ОСОБА_1 належним чином був особисто обізнаний, та частина з яких в сумі 4179,94 гривень на цей час не повернуті АТ «КБ «Приватбанк», суд вважає достатніми наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 4179,94 грн. Одночасно, суд зауважив, що з урахуванням того, що заява від 11 серпня 2008 року не містить умов, щодо строку повернення отриманих в борг коштів, позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі не повернуті, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що до вказаних правовідносин підлягають застосування положення частини другої статті 530 ЦК України та не свідчить про пропуск Банком строку звернення до суду з позовом, у зв`язку з чим, заява відповідача про пропуск встановленого строку звернення до суду задоволенню не підлягає.
Однак з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно статей 207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах де відображена воля сторін. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
АТ КБ «Приватбанк» просить у позові стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 11 серпня 2008 року станом на 28 лютого 2018 року у розмірі 102412,93 грн. та судові витрати.
Позивач у позовній заяві посилається на те, що відповідач 11 серпня 2008 року отримав кредит у розмірі 3200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
На підтвердження позовних вимог банком надано: анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 11 серпня 2008 року, починаючи з серпня 2008 року, а згодом – виписка по рахункам за період з 01 серпня 2008 року до 26 листопада 2018 року за основною карткою №4149 4373 0601 8100 ОСОБА_1 . 
Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4. правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячним платежем, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці.
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 27 грудня 2018 року про забезпечення доказів, судом було витребувано у позивача докази, зокрема і інформацію про дату випуску та термін дії картки універсальна № НОМЕР_1 , проте відповіді від позивача матеріали справи не містять. 
Згідно виписки по рахункам від 26 листопада 2018 року за основною карткою №4149 4373 0601 8100 ОСОБА_1 припинення руху грошових коштів відбулося 25 березня 2009 року, а саме: зняття готівки, поповнення карти готівкою (а.с.156-162 т.1).
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що до вказаних правовідносин підлягають застосування положення частини другої статті 530 ЦК України та не свідчить про пропуск Банком строку звернення до суду з позовом з таких підстав.
В Умовах і Правилах надання банківських послуг вказано, що строк дії картки вказаний на ній (місяць і рік) та картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця на ній. У своїх поясненнях відповідач зазначив, що строк дії картки № НОМЕР_1 до березня 2009 року. Вказані обставини не були спростовані позивачем, так як він не надав відомостей, щодо дати випуску та строку дії картки.
Крім того, згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк», яку позивач надав разом з апеляційною скаргою, термін дії картки № НОМЕР_1 , яка відкрита 11 серпня 2008 року – березень 2009року (а.с. 45 т.2). 
Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За правилами ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як роз`яснив Верховний Суд України в правовій позиції, висловленій в постанові №6-14цс14 від 19 березня 2014 року, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
Зазначена правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду України 6-61цс14 від 18 червня 2014 року, № 6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року, № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що стаття 266 ЦК України встановлює, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно зі спливом строку позовної давності щодо основної вимоги, у зв`язку з чим застосування наслідків позовної давності до основної вимоги виключає можливість стягнення процентів та пені поза її межами.
Сплив позовної давності не припиняє зобов`язання і не є підставою для припинення самого права, а лише позбавляє можливості одержати судовий захист свого порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Такий висновок зробив Верховний Суд України (постанова Верховного Суду України від 23.01.2018 року у справі № 444/9519/12-ц), оскільки поза межами строку позовної давності вимоги задовольнятися не можуть і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Крім того з вказаної довідки вбачається, що існують інші кредитні картки, але в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач звертався до Банку із заявою про перевипуск карти до закінчення терміну дії картки, виданої 11 серпня 2008 за №4149 4373 0601 8100 або про отримання нової кредитної картки.
Судом встановлено, що позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що після закінчення строку дії отриманої 11 серпня 2008 року кредитної карти № НОМЕР_1 відповідачу надавалися та ним отримані інші кредитні картки.
Суд вважає, що сам по собі перевипуск кредитної картки не може вважатися доказом того, що відповідач належним чином інформований про їх існування, і такі картки були дійсно отримані відповідачем. Позивачем не надано будь-яких доказів того, що відповідач користувався перевипущеними кредитними картками.
Таким чином, встановлений трирічний строк позовної давності сплив у березні 2012 року, до суду з даним позовом позивач звернувся 16 квітня 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності. 
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що відповідач своїм підписом підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, тарифах банку- Договорі банківського обслуговування в цілому, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки строк позовної давності пропущено.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
За таких підстав, колегія суддів, прийшла до висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового з відмовою в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 серпня 2019 року – скасувати. Ухвалити нове.
У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 11 березня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева
Судді ______________________________________ С.М. Сегеда
______________________________________ Л.А. Гірняк